1918. No.3. PSYKIATRISKE BEMJERKN. OM SPROGETS OPRINDELSE. 49 
dannelse; og vi har besvaret dette: spergsmaal bekræftende. Vi har til 
begrundeise af vor opfatning henvist til den omstændighed, at mentaliteten 
hos de sindssyge, om hvilke her er tale, gaar mere eller mindre langt til- 
bage i det praelogiske stadium, og vi har tillagt dette forhold stor be- 
tydenhed. Naar nemlig paa den ene side de anatomiske samt fysiologiske 
betingelser for sprogdannelsen og paa den anden mentaliteten er væsentlig 
de samme, maa man kunne hævde berettigelsen af visse analogislutninger 
— selvfølgelig under iagttagelse af skarp kritik; og det vi fortiden kjender 
- til den psykopathiske sprogdannelse, giver haab om, at et fortsat studium 
vil bringe udbytte. Vi mener, at den affektive glossolali er af særlig stor 
interesse for vort emne, navnlig fordi der under denne som en spontan 
virkning af affektkramper forekommer artikulerede lyd, uden at den, som 
frembringer dem, selv tillægger dem.en bestemt sproglig betydning. Denne 
faar de først ved indgriben af en anden person, tolken, og det er sam- 
arbeidet mellem disse to (i hvilket efterhaanden en større eller mindre 
kreds drages ind), som gjør de betræffende artikulerede lyd til et sprogligt 
meddelelsesmiddel. 
Dette samarbeide forudsætter selvfølgelig tilværelsen af et sprogligt 
meddelelsesmiddel, som kredsens medlemmer iforveien behersker, og er 
altsaa, betinget af en situation, som endnu ikke kunde foreligge, dengang 
det ældste sproglige meddelelsesmiddel blev skabt. Dette forhold gjør 
ganske vist en meget stor forskjel mellem overgangstiden fra dyreliv til 
menneskeliv og tiden, efterat- samfundet allerede var begyndt at organisere 
sig; men den umuliggjør efter vor mening ikke en sammenligning mellem 
den forhistoriske tids sprogdannelse og den historiske tids glossolali. Alle- 
rede i den ældste animistiske tid maa man have havt shamaner, som be- 
herskede et forholdsvis langt udviklet gebærdesprog; og muligheden af 
en ikke blot helt elementær | meddelelse mellem shamanen og stammens 
øvrige medlemmer maa antages at have foreligget allerede paa en tid, da 
artikulerede lyd endnu ikke spillede nogen afgjørende rolle som meddelelses- 
middel. Eftersom behovene for artikulerede lyd indstillede sig, blev de 
utvilsomt under shamanernes ledelse lidt efter lidt tilfredsstillede. Da nu 
ikke alle stammers medlemmer var ligeværdige, maatte rapporten mellem 
shamanen og nogle faa — maaske kun en enkelt — af stammens med- 
lemmer blive af en langt intimere art end mellem ham og de øvrige. Der 
maatte da komme istand et forhold af væsentlig samme art som det, der 
i historisk tid har hersket mellem den affektive glossolal og hans tolk. 
Vi anser os derfor berettigede til at studere nutidens affektive glosso- 
lali i hensigt at søge oplysning om de forhold, som bragte vore ældste 
forfædre til at tillægge artikulerede lyd sproglig betydning eller — ander- 
Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1918. No. 3. 4 
