Det gangliösa nervsystemet hos mevniskan. 267 



pg-enskap i de tv>irstnnira;ule och glatta iinisklenia. Likasom de centrifugalt 

 ledande iiervröreu utötVa ett contralieraiide iiitl\ taude på de frivilliga miisk- 

 lerne, så iitöfvar 'åhen sympatliici centrifugalt ledande nervrör ett sådant in- 

 flytande på den af viljan icke beroende glatta muskelväfnaden, hvarhelst den 

 må förekomma. Detta inflytande gifver sig i tarmkanalens, körteliitförsgån- 

 garncs, m. m. muskelliinna tillkänna genom tonisk kramp, så att deras lu- 

 men försvinner eller genom peristaltisk rörelse, som beror på contraction i 

 det longitudinelt förlöpande muskellagret. Verka dessa nerver på de glatta 

 muskelcellerna i arterernas väggar, är det klart, att graden af denna retning 

 på de cirkulära fibrerna utöfvar ett bestämmande inflytande på blodkärlens 

 lumen, så att detsamma i alla fall minskas mer eller mindre, och, vid stark 

 retning, helt och hållet försvinner. Följden häraf är ett afbrott i blodcircu- 

 lation i den lokalt retade delen. Tager man härvid i betraktande att, en- 

 ligt Henles och Köllikers undersökning, qvantiteten af muskelfiberceller i 

 arterna tilltager i omvändt förhållande till arterernas lumen, är det klart, 

 att denna contraction måste starkast gifva sig tillkänna i de minsta arterer, 

 h\ ilka upplösa sig i cai)illarkärlnät. Lumen af dessa tillförande arterer för- 

 svinner, h\araf följden är afbruten blodcirculation i det hithörande capillar- 

 kärlnätet med upphäfven ämneomsättning i den organiska väfnaden såsom 

 följd. Iläraf föranledes slilleståm}, i den till organet hörande contractila väf- 

 nadens tillstånd af hvila (diastole). Detta sålunda framkallade stillestånd i 

 den peristaltiska rörelsen är således icke en följd af de verkande nervrörens 

 activa iiiverkan, utan framträder såsom effekt af den, yenom den apphdfna 

 bloddrculationen , afbrutna ämneomsättningen i sjelfva muskelväfnaden. *) 

 Sålunda kan man med lätthet förklara det resultat Ludwig och Kupfer 

 drogo af sina experiment, det n. splanchnicus innehåller nervrör, som hafva 

 motsatt verkan, att ncml. under vissa förhållanden framkalla rörelse, och un- 

 der andra stillestånd i tarmen. Dessa forskare erforo i detta afseende, att 

 den contraherande verkan, som n. splanchnicus utötNar på tarmens peristal- 

 tiska contraction, kan framAisas endast efter djurets död, så länge retbarhe- 

 ten i muskehäfnaden ännu finnes qvar, då den hämmande verkan kan fram- 

 kallas vid retning af splanchnicus, så länge djuret lefver. i'unke**), hvil- 

 ken förklarar Pflügers uppfattning af n. splanchnicus såsom en hämmande 



*) Se vidare luirom i iniii afliaiuUing: Kritik af det liämmande nervsystemet, trycl\t i 

 Acta Societatis scicntiarum FeniiiciB. 1868. 



**) Lehrbuch der Physiologie. Dritte umgearbeitete Anfinge. Leipzig 1866. II B., 

 pag. 599. 



