350 F. J. WiiK. 



Såsom denna profil till en del utvisar stryker mellan Päijänne och Wesi- 

 järvi från SO— NV en följd af smärre åsar. Den ås, som i profilen är på 

 midten afskuren, är högst (ung. 16 fot), och härifrån sluttar terrängen åt 

 hvardera sidan. Emellan denna ås och den nordligaste har man vid gräf- 

 ningen af kanalen, under en ganska betydlig sandaflagring, påträffat lemnin- 

 gar efter en forntida skog. 



Jemför man denna profil med de af A. Erdmann uti „Bidrag till känne- 

 dom om Sveriges qvartära bildningar" (pag. 94 — 96) anförda, så kan man 

 icke undgå att finna en stor öfverensstämmelse mellan dem. Också synes 

 man mig kunna för ifrågavarande åsbildningars uppkomst använda samma 

 förklaring, som af honom blifvit uppställd för de svenska, nemligen att de 

 vore strandbildningar uppkomna under landets sänkning under och derpå föl- 

 jande höjning öfver hafvets niveau. Under det att landet småningom sänkte 

 sig, bildades af det under glacialtidens första epok uppkomna krosstensgru- 

 set sjelfva åskärnan (de med a betecknade bigren), hvaremot under den se- 

 dan följand-e höjningen den öfre delen af kärnan {ii) genom afsköljning för- 

 lorade sin finare sand och de yttre omhöljena h — cl bildades; h synes vara 

 eqvivalent med den svenska glacialleran ; åtminstone skiljer den sig till ut- 

 seendet från d, som utgöres af vanlig åkerlera (postglaciallera) ; c är en fin 

 sand, på några ställen inpregnerad med ett starkt jernhaltigt bindemedel. 

 Rullstenar förekomma ymnigt i «', mera enstaka i h—d, hvilket ådagaläg- 

 ger isblockens småningom skeende aftagande. Lagren e och f, hvilka till 

 utseendet betydligt skilja sig från de underliggande, äro tydligen alluvial- 

 bildningar. 



G. v. Helmersen har uti sina „Studien über die Wanderblöcke und die 

 Diluvialgebilde Russlands" (Mémoires de l'Acad. de sc. de St. Petersbourg, 

 1869) beträffande åsarnas bildning kommit till det resultat, att de icke vore 

 annat än de vid en stor denudationsprocess qvarblifna resterna efter den post- 

 pliocena s. k. diluvialbetäckningen (1. c. p. 95). — Men i sådant fall blir den 

 sadelformiga böjningen hos lagren äfvensom lerornas uppskjutande i åsarna 

 oförklarlig, hvarföre också den af Erdmann närmare motiverade och äfven 

 af N. Nordenskiöld, Holmberg m. fl. antagna förklaringen synes mig vida 

 naturligare. 



Ungefär i samma rigtning som ofvannämnda små åsbildningar vid Wesi- 

 järvis norra strand, stryker en betydligt högre och bredare vid den södra 

 ändan, vid Lahtis. Den bildas af en omvexling utaf sand- och lerskikter, 

 med större och mindre rullstenar i de öfre lagren. Vid södra sluttningen 

 finner man en aflagring af fin sand utan rullstenar (mosand). 



