nius, Porthans efterträdare, fattade under årens lopp den fördelaktigaste 

 tanke om sin unge medarbetare, kallande honom „en exemplariskt flitig och 

 nyttig Docens samt trägen och oförtruten vid ungdomens handledning äfven 

 i den besvärligaste och mest elementariska detalj." Detta yttrande, hvilket 

 fäldes 1810, då fiirslag upprättades till återbesättande af adjunkturen i hi- 

 storié och naturrätt, hvarom Pipping och Rancken kompeterade, inverkade 

 väl ej för tillfället på konsistorii majoritet. Calonius rigtade mot båda sö- 

 kandene ett ganska strängt votum, af innehåll, att i deras specimina „saknas 

 den grundliga kännedom af de ämnen de företagit sig att afhandla och jem- 

 väl den klarhet i stil och föreställningssätt, som varit önsklig." Också fin- 

 ner man lätt, att Pipping, isynnerhet i förra eller den filosofiska delen af 

 sin dissertation „De immunitate legatorum," icke var på sitt rätta gebit, hvar- 

 emot den sednare, som uppräknar exempel, dels ur gamla dels ur nyare histo- 

 rien, på den behandling sändebud fått röna i frennnande länder, röjer stitrre 

 samlareifver, än bemiidande att afvinna frågan en allmännare synpunkt. Nämnda 

 spécimen, det eiula han afgifvit för ordinarie tjenst, följdes snart af en gan- 

 ska talangfull, jemväl på Latin författad, „Jemförelse mellan Euripides' och 

 Racines dramer Iphigenia i Aulis." Här står han redan på öfvergången från 

 den klassiska filologins område till det forskningsfält, det litteraturhistoriska, 

 der han sedan torltlef. Skälet, h vårföre Pipi)ing lemnade den Grekiska lit- 

 teraturen, låg väl till någon mån i hans önskan att bereda rum åt sin vän, 

 docenten, slutligen domprosten. Nykopp, som äfven utnämndes till den, en- 

 ligt universitetets nya stat af 1811, inrättade adjunktnren i Grekiska och 

 Romerska litteraturen, men dock hufvudsakligast deri, att samtidigt utsigter 

 öppnat sig åt ett håll, hvilket mer öfverensstämde med hans egentliga kal- 

 lelse. 



I följd af en sen ålder inrotad, stundom nyttig, men oftare skadlig pra- 

 xis att ordinarie lärare skötte tillfälligtvis lediga tjenster, medan åter deras 

 egna sköttes af andra (hvarigenom i sjelfva verket tvenne vikariater upp- 

 kommo i st. f. ett), sökte Palan der, professor i lärdomshistorien och biblio- 

 tekarie, 1812 y förordnande att handhafva professionen i teoretiska filoso- 

 fin, hvaremot han med fakultetens instämmande, föreslog Pipping till sin 

 vikarie. Konsistorium fann, efter hvarjehanda deliberationer, godt bifalla till 

 fakultetens förslag, oaktadt Wallenius, åter i ett från majoriteten afvikande 

 votum, förklarade det vara oerhördt att en „icke-professor finge jus publice 

 examinandi." 



Pipping svarade mot uppdraget, hvilket räckte tvenne läseår, på ett så 

 tillfredsställande sätt, att han, utan särskildt lärdomsprof, först utnämndes så- 



