väl till vice bibliotekarie (1813 Y) samt, icke låugt därefter, vid Palan- 

 ders vimua transport (1814 f), befordrades till dennes efterträdare „omedel- 

 barligen och utan förslag-, utan att dock", såsom kanslersbrefvet tillägger, 

 „sådant framdeles må varda såsom pra^judicat åberopadt." 



Pipping var nu vid 30 års ålder blifven professor. Man vet, under 

 hvilka åligganden och sysselsättningar en professors lif förflyter. Han skall 

 offentligen och privatim föreläsa i de till hans vetenskap hörande änmen; 

 Pipping hade redan 1812 såsom vikarie påbegynt, och fortsatte nu sina 

 med mycken omsorg och grundlighet utarbetade föreläsningar, hvilka höUos 

 dels i lärdomshistorien, med synbar förkärlek för den klassiska forntiden, 

 dels i allmän, dels i speeiel bibliografi. En professor skall vidare tentera 

 och examinera; Pipping förstod att skaffa sina partes den respekt, att ett i 

 kandidatexamen undfånget „laudatur" i desamma på hans tid ansågs för ett 

 lika svårförvärfvadt som hedi'ande vitsord. En professor bör ytterligare del- 

 taga i sin fakultets löpande ärender, öfver\'ara skrutinier, bedöma skrifprof 

 och lärda specimina, granska den studerande ungdomens flit och uppförande 

 m. m.; Pipping visade i dessa frågor städse ett mycket vaket intresse, sär- 

 skildt då han i sin tur, upprepade gånger, var dekanus. En professor eger 

 derjemte att bevista öfverläggningarna i konsistorium angående högskolans 

 litterära och ekonomiska angelägenheter; Pipping tillvann, genom sakkän- 

 nedom och principfasthet, åt sina vota, om icke alltid gehör, dock ofta ett 

 blifvande värde, — t. ex. då han 1817 röstade mot polisens föreslagna när- 

 mare myndighet öfver de studerande, eller år 1819 framhöll de menliga följ- 

 derna af en påtänkt allmän bokcensur. En professor skall ändtligen, först 

 och sist, följa med sin vetenskaps utveckling der borta i de stora kultur- 

 länderna, samt bör ej heller af andra göromål hindras att genom sjelfständig 

 och produktiv forskning draga sitt strå till bildningens och vetandets posi- 

 tiva tilhext och fortgång; vi få nedanföre, i annat sammanhang, se huru 

 Pipping fattade och löste denna uppgift. 



Må här blott nämnas, att det vid univcrsiteterna, i följd af deras bety- 

 delse och organisation, äf\'en gifves och måste gifvas ett skriftställeri, hvil- 

 ket väl sällan kan eller får direkte gå i vetenskapens tjenst, men just der- 

 före för sina målsmän så lätt blir föga tacknämligt. Jag syftar mindre på 

 de fordom öfliga stipeudiatteserna, än på de akademiska tillfällighetsskrif- 

 terna, såsom orationer och ovationer af särskilda anledningar, inbjudnings- 

 programmer till fester o. d. Att Pipping i denna hänsyn icke blef lottlös., 

 synes exempelvis af hans långa tal, 03 qvartsidor, öfver den fred i Paris år 

 1814, hvilken universitetet så storståtligen firade, men h vilken snart visade 



