intryck på barnets fantasi, att han ännu som SO-årig gubbe, vid den nämnda 

 firmans jubelfest här i Helsingfors, med varmaste intresse och vackert lifvad 

 blick, i svarsorden på en honom egnad skål, omnämnde desamma, såsom 

 „kanske", sade han, „den allra första väckelsen for min kärlek till böcker 

 och böckernas konst." 



Till denna känslans duukeltverkande drifkraft sällade sig, i den mognande 

 mannens bröst, en klarare medveten, mäktig maning. I hans embetsrum, i 

 bibliotekets höga salar, mötte honom öfverallt det dyra minnet af Porthan. 

 Här stod den oförgätlige, oförliknelige lärarens marmorbyst, nppstäld af för- 

 mäns, enibetsbröders och erkänsamma medltorgares aktning, här var det som 

 hade hans rastlösa ande alltännu hållit sina föreläsningar. Visst voro decen- 

 nier förgångna, sedan Porthan, å sitt embêtes vägnar, vårdade biblioteket; 

 men man vet, att han ända till sitt sista förblifvit den egentliga själen och 

 den arbetsammaste handen for dess förkofran. Sedan hans död hade icke 

 färre än G gånger, på den korta mellantiden af 10 år, den vigtiga inrätt- 

 ningen ombytt prefekter; tre bland desse hörde ostridigt till de största snil- 

 len, vårt land frambragt, jag menar ClcAvberg, P^rauzén och den i förtid 

 skördade tänkaren Gabr. I sr. Har t man, — men såväl desse, som de 3 öf- 

 rige. bland hvilka må nämnas den komjjlett oduglige Schalberg och den 

 ombytlige Palan der, hade, upi)tagne af andra intressen, mera som en bisak 

 skött biblioteket. 



Vid sin utnämning till prefekt för biblioteket, fjinn Pipping detsamma 

 i ett skick, som tog hans nit och ordningssinne i drygaste anspråk. Äfven 

 härtill var, i god mening, Porthan förnämsta skulden. Under dennes 40-åriga 

 omtanke för bibliotekets angelägenheter hade nemligen böckernas antal, en- 

 ligt en fullt trovärdig uppgift, till det minsta tredubblats, ehuru anslagen för 

 inköp i det närmaste förblifvit lika knappa som förr. Gåtan löser sig, då 

 man besinnar, huru Porthan gick tillväga. Mycket skänkte han af egna 

 medel, ty, såsom hans första biograf säger, betraktade han universitetets 

 boksamling nästan som sin privattillhörighet. Föregående med godt exem- 

 pel, kunde han så mycket lättare uppmana andra till frikostighet, och den 

 älskade stämman talade ej för döfva öron. Svaret kom i betydliga gåfvor 

 af manuskripter och tryckalster, från universitetets kanslerer baronerne U. 

 Scheffer och Fr. Sparre, från prokansleren biskop Mennander och den- 

 nes son Fredenheim, från patrioterne Archenholtz, Billmark och Liden, 

 hvilka ock förärade penningeanslag, Gezelius-Olivcreutz, m. fl. Denna 

 hastiga tillökning, äfven påskyndad genom hans aldrig tröttnande påpasslig- 

 het vid bokauktioner, hade väl Porthan, for den tid han var bibliotekarie, 



2 



