12 



ordnat bibliotek är vida lättare skött och fordrar en mindre arbetspersonal 

 samt derigenom mindre utgifter, än Lvarje annorlunda systeraatiseradt. Se- 

 dan han ytterligare anfört några till ämnet hörande detaljer och inskärpt be- 

 tydelsen af goda lokal- och realkataloger, såsom i alla fall h varje biblioteks 

 allra oundgängligaste behof, slutar han sin skrift med dessa högtidliga ord: 

 „Välvillige läsare, du har här min åsigt, framstäld väl utan all fernissa, men 

 efter allvarlig och långvarig pröfning, en åsigt, som skänker mig det öfver- 

 tygelsens lugn, hvari det är mig Ijuft att lefva." 



Och dessa ord voro handling. När 26 år sednare biblioteket här i Hel- 

 singfors skulle flyttas till sin nuvarande lokal och åsigterna om sättet för 

 dess uppställande kämpade med hvarandra^ — ehuru utgången nästan kunde 

 anses förutbestämd, då ju Tysken Ebert ganska onådigt recenserat Pippings 

 berörde afhandling — , inleranade han det sista votum, universitetet eger af 

 honom. Han blef ensam vid omröstningen. Kansler stadfästade majorite- 

 tens förslag. Då först nedlade den allmänt högaktade, men nu djupt kränkte 

 bibliotekarien sin befattning. Tilläggas bör, att Pipping i denna fråga 

 från början försmått att ställa sig bakom fremmande auktoritet, denna van- 

 liga utväg för svagare karakterer. Det hade varit honom lätt att för sin 

 åsigt åberopa många Ijerömda namn från äldre och n}'are tider, en Lomeier, 

 en Schrettinger, en Ludewig („Zur Bibliothekonomie." 1840), en Con- 

 stantin m. fl., men han gjorde det ej, utan förtröstade, att sjelfva saken och 

 bevisningen skulle tala nog. Först i sitt allrasista andragande åberopar lian^, 

 liksom i en besvärjelse. Porthans stora föredöme. Det var niunera försent. 

 Blott i en enda punkt hade Pipping under tidernas lopp modifierat sitt sy- 

 stem, i det han föreslog att, oberoende af uppställningen föröfrigt, de skrif- 

 ter, som närmast röra vårt eget land, skulle få sin särskilda plats^ och häri 

 följde man gerna hans råd. Det var bland dessa^ med åren honom allt kä- 

 rare vordna „Fennica", han tillbragte de njutningsrikaste stunderne af sin 

 återstående lifstid. 



Äfven såsom forskare och författare sökte Pipping att gå i Por t han s 

 fotspår. Denne hade under åren 1771—1795 i disputationsform utgifvit en 

 vidlöftig historié om Åbo akademis bibliotek, förnämligast rörande dess inre 

 förvaltning. Hans löfte att särskildt teckna de mäns lefnadsöden, hvilka 

 tjenstgjort vid verket, kom ej till utförande. Ett rikligt material för ända- 

 målet fanns emellertid nära till hands, dels i de Fredenheimska och Por- 

 thanska donationernas manuskriptsamlingar, dels i universitetets egna proto- 

 koller och kanslersbref, dels i domkapitlets enahanda handlingar. Pipping 

 vidtog bearbetningen häraf i sin dissertation „De Bibliothecariis Academiae 



