13 



Aboensis'' redan 1813 ocli fortsatte tlerined ända till 1S27. Han bade för 

 sin uppgift redan bär, liksom framdeles i alla sina litterära företag, utstakat 

 den mest omfattande plan, en i mtijligaste måtto uttömmande bebandling; 

 jemiit af ingen notis i ämnet, vore den än så ringa, skulle få utelemnas, 

 emedan ju efterverlden af den skenbart värdelösaste anteckning om den obe- 

 tydligaste person, terhäuda mångengång kan vinna någon vigtig upplysning. 

 Häraf öfvertlödet på detaljer, häraf de ständiga afsprången från berättelsens 

 bufvudsak, häraf bristen på öfversigtligliet oeh hvilopunkter. Beräknar man, 

 att det nu närmast afsedda arbetet, hvilket på 190 sidor innehåller de 2 för- 

 sta bibliotekariernes, Kempes och Petraei, lefnadsöden (den sednares icke 

 ens fullständigt), endast med samma noggrannhet hunnit ihågkomma desses 17 

 efterträdare, bland hvilka dock ojemförligt namnkunnigare män funnos, så 

 skulle vi, när allt varit färdigt, egt en bok om 3230 tättryckta sidor in 4:o. 

 Det inses lätt, att en sådan utförlighet, hållen emot ämnets vigt, icke är hi- 

 storiografens, utan samlarns eller, i bild, den trägna myrans, hvilken hopar 

 strå vid strå, sålänge lifvet räcker, sålänge skogen ger ett barr. Dock rö- 

 jer sig i Fij)pings arbeten derjemte en syftning, värd att särskildt nämnas, 

 en moralisk tendens att väcka de glömdes, de förbiseddes minne åter. Han 

 yttrar detta ofta, men första gången i meranämnde arbete, der orden falla 

 sålunda: „Liksom icke blott tordönet och blixten eller andra kraftfenome- 

 ner, utan äfven vinden, regnet, snöHiugan, daggperlan och allt annat, som i 

 jemn och stilla verksauihet utför sitt värf i skapelsens sammanhang, tortje- 

 nar en uppmärksam beundran af de mcnniskor, hvilka skarpsinnigt, såsom 

 det höfves naturforskarn, betrakta hvad till styrelsen af verlden och af vår 

 jord hörer; så må vi med våra lofurd icke blott upphöja männer af ett stort ' 

 namn, hvilka med ovanlig snillets styrka beherrska de dödliges slägte, utan 

 troget minnas äfven desse af en lägre ordning, hvilka det icke lyster att 

 väcka Olympiskt dammoln, utan söka sin frcVjd i att jemna den väg, hvarpå 

 sedan andre kunna hinna målet, i att leda de vilsegående och vacklande med 

 vänlig hand, helst desse (underordnade) ofta i många hänseenden äro värde 

 tacksamt erkännande af dem^, hvilka sålunda kommit till en större visshet i 

 sin kunskap, till en ren och verksam kärlek till dygden, till en ärbar sträf- 

 van efter sällhet." I sanning, många af de största och bragdrikaste person- 

 ligheter i verldshistorien hafva fått på sin lott en både i yttre och inre måtto 

 vida knappare hågkomst, än desse små och förgätne^ hvilkas betydelse blott 

 den kärleksfylda blicken förmått uppfånga. 



Den 20:de och sista partikeln af Pippings dissertation „de bibliothe- 

 eariis", som ventilerades i Åbo den 2 Juli 1827, stannar midt i en mening, 



