14 



med det lilla ordet sed. Förfärlig, ödesdiger var den opposition, som skulle 

 följa på detta 'men'. Två månader och 3 dagar sednare utgjordes Finlands 

 gamla hufvudstad af en massa rykande bränder, dess nya universitetshus 

 af en gapande ruin, dess dyrbara offentliga bibliotek af en svartnande ask- 

 hög. Elden utbröt den 4 September ungefär 1 timme efter solnedgången. 

 Pippings gård blef ett af lågornas tidigaste byten. Med möda bergade 

 han, vid midnattstiden, sig sjelf och sin familj samt en ringa del af sitt bo- 

 hag ut till Nummis närbelägna prestgård, till professor Melartin. Huru 

 allmänt förvirringen gripit omkring sig, kan slutas deraf, att såväl till aka- 

 demihusets som särskildt till dess bok- och manuskriptsamlingars räddande 

 inga tjenliga åtgärder blifvit vidtagna, ehuru förödelsen spridde sig hit först 

 följande dag och dessutom huset, af sten, hade jernluckor, som kunde stän- 

 gas inifrån. Rektor vistades i Marie, och när han sent omsider inkom till 

 staden, såg han sin egen bostad i ljusan brand, bibliotekarien befann sig, 

 nödtvungen, första och enda gången i sitt lif icke på sin post. Olyckan 

 ville, att de fleste lärare och studenter voro boita under ferierna. Tvenne 

 tillstädesvarande unge universitetsmän gjorde dock hvad de förmådde: genom 

 kamreraren Axel Federleys energi räddades kassakistan, genom docenten 

 Gabr. Rein^ ehuru utmattad af nattens ansträngningar, och några hurtiga 

 kamrater, bergades de böcker och redan svedda handlingar, hvilka ännu fin- 

 nas qvar sen denna jemmerfuUa katastrof. Till någon förklaring deraf, att 

 Pippings omtanke och drift för tillfället saknades, har jag hört uppgifvas 

 svårigheten att] komma öfver ån, sedan den enda bron, kort före soluppgån- 

 gen, nedbrunnit. Måhända syntes icke heller faran för universitetet så öf- 

 verhängande ännu i det ögonblick, då han beslöt sig att lemna staden. Sjelf 

 ger han i ett handskrifvet tillägg till det arbete, hvilket genom vådeiden i 

 Åbo afbröts, endast den hithörande upplysning, att bekymren öfver hans en- 

 skilda och ännu mer öfver de mångfaldiga allmänna förlusterna, gjorde ho- 

 nom, för flera månader, oförmögen att ens tänka på fortsättning af sitt lärda 

 företag. 



Redan några veckor efter Åbo brand ankom befallning från högsta ort 

 (i Kauslersbrefvet 1827 f^), att universitetet skulle flyttas från den gru- 

 sade staden hit till Helsingfors, en åtgärd, hvilken torde hafva varit på- 

 tänkt, åtminstone af generalguvernören Zakreffski, redan dessförinnan. Den 

 ordning och energi, hvarmed flyttningen skedde, är berömvärd. Närmast thro- 

 nen stod för Finland då en man, en af dess egne söner, minnesvärd och herr- 

 1ig som få, Robert Henrik Rehbinder. Landsfaderligt lyssnade regerin- 

 gen med nådigt bifall till hans insigtsfulla råd och omsorger för nationens 



