17 



Hvaroclien vid biblioteksgöromål mindre förfaren, skall säkert hafva svårt 

 att uppväga, ens i aningen, den börda, hvilken genom de oupphörliga, väl- 

 diga bokremisserna kastades på bibliotekariens skullror. Ar från år, dag ut 

 och dag in, från morgon bittida till afton sent, sågs han oförtrutet syssla 

 bland packlårar och staplar af volymer till tusenden och åter tuseuden, deder 

 icke hunno fullt undanskaffas, innan andra, ännu större, stodo der. Detta var 

 så mycket brydsammare, som lokalen, lunarande seuatsarkivet, alltför trång, 

 tvang till användande af besvärligt höga hyllor. Då tjenstepersonalen var 

 otillräcklig, kanske stundom ock mindre nitisk, tog Pipping sina egna sö- 

 ner, datortiden vexaude gossar, sig till biträde. Men icke nog med utgall- 

 ringens och uppställningens mödor, äfven ett alfabetiskt repertorium och s. k. 

 lokalsedlar — en af Pipping införd, särdeles gagnelig åtgärd — skulle 

 förfärdigas. Härtill kom en mycket vidlyftig korrespondens och hvarjehanda 

 redogörelser, i det vid många gåfvor förfrågningar och förbehåll voro gjorda 

 om duppletters återfående m. m. Det flygtigaste genomögnande af de balar 

 diverse listor, koncepter, räkenskaper, bref o. d., hvilka från bibliotekets för- 

 sta decennium här i Helsingfors finnas qvar, väcker häpnad deröfver, att inne- 

 hållet af ett sådant chaos kunnat bringas i lydig ordning på så kort tid; ty 

 utlåningen af böcker öppnades genast från första läseterminen och fördes från 

 början under den strängaste kontroll. Mycket skulle den fara vilse, som ville 

 tro, att af Pippings tillgöranden blott foga återstår numera, sedan bibliote- 

 ket, efter det han af skäl, som redan omnämnts, afsagt sig befattningen der- 

 med, blef flyttadt till sin nya bostad och uppstäldt efter förändrad plan. Ty 

 att åstadkomma detta sednare var jemförelsevis en lätt sak, då det mesta 

 bokförrådet fanns förtecknadt samt en redig och noggrann metod för sjelfva 

 förvaltningen, i alla dess detaljer, genom Pipping blifvit uttänkt och införd. 



Resultaterna af Pippings vård om biblioteket visa sig så mycket mer 

 aktningsl)judaude, om vi erinra oss, att bibliotekarien före 1852 års statuter 

 tillika var professor och, såsom sådan, hade samma åligganden, som alla 

 öfrige hans embetsbröder, endast tvenne föreläsningstimmar i veckan mindre. 

 Hvad Pipping beträffar, togos dessutom hans tid och krafter, äfven efter uni- 

 versitetets flyttning till denna ort, i anspråk af åtskilliga mer eller mindre 

 långvariga och vigtiga uppdrag. Till de mest framstående höra: att han 

 1828 j^ — 1841 j-j var inspektor för Borealiska afdelningen, hvilken han i 

 yngre dagar som student och derefter som dess kurator tillhört; sen 1829 J 

 — 1836 ff inspektor för universitetets ränteri; promotor 1832 \' i profes- 

 sor Avellans och 1836 %^ i eget namn; läseåret 1833 dekanus i filosofiska 

 fakulteten; slutligen ock universitetets rektor efter val och omval 1833 f^ 



3 



