18 



— 1839 ^^. Hvarje honom betrodt värf skötte och utförde han med erkänd 

 punktlighet och oförtröttad saravetsgranhet. 



Endast sitt rektorat kände han tungt och bekymmersamt. Detta hade 

 sin grund, icke i arten af de mångfaldiga kbnsistoriella göromålen, hvilka 

 t. o. m. tyckas hafva i hög grad intresserat honom, utan i den ledsamma 

 ställning, hvari han råkade till den studerande ungdomen. Bland det myckna 

 goda, universitetet hade i arf från Åbotiderna, afstack på ett störande sätt 

 ett länge fortplantadt sjelfsvåld i de unges uppfattning af det akademiska sam- 

 fundslifvets pligter och befogenheter. Icke så, som skulle icke det stora fler- 

 talet, åtminstone i tysthet, haf^■a ogillat dessa nog vanliga gatustrider och an- 

 dra dylika bragder, hvari det på värdshus stegrade modet så gerna uttömde 

 sig, men den herrskande andan var ytterst liberal, när det gällde en straff- 

 bar medbroder; fick en sådan icke allmännare medhåll, så kunde han dock 

 alltid stöda sig på ett större eller mindre parti. Man söker fåfängt ännu 

 på 1830-talet någon högre sträfvan, någon upplyftande och förädlande idé, 

 den de unge i massa skulle hafva tillegnat sig. Den abstrakta friheten, för- 

 nekandet af alla gränser för subjektiviteten, var studentens lösen. Täta bryt- 

 ningar med positivt gällande bud blefvo häraf en följd; den akademiska dom- 

 stolen måste esomoftast sammanträda; relegationer voro talrikare än under 

 något annat rektorat. Man hör ofta å ena sidan sägas, att då förvisningarna 

 träffade många ynglingar, hvilka sedermera som männei' blifvit prydnader för 

 vårt universitet, vårt högsta embetsmannaverk och hela landet, detta är ett 

 talande bevis mot rättvisan af den använda strängheten, medan å andra si- 

 dan yrkas, att just denna stränghet framkallat det allt värdigare och allvar- 

 ligare uppförande, för hvilket vår studentkorps derefter gjort sig känd. Hvar- 

 dera påståendet tål betydlig inskränkning. Hvad de i-elegerade beträffar, har 

 jag hört åtminstone tvenne bland dem, Wallin och Castrén, några år sed- 

 nare, erkänna, att deras näpst varit lagens. Vidgående åter de unges så 

 synbart förädlade sinnesrigtning, så ligger dess väckelse i den genuint fo- 

 sterländska anda, som på 1840-talet började arbeta sig in i deras håg och 

 hjertan, visserligen äfven denna i förstone ej utan stormar och en eller an- 

 nans skeppsbrott, men snart nog likt en lifgifvande, uppfriskande vårflägt, 

 för hvilken dimmorna från Aboluften mer och mer försvunno. Hur föga för- 

 stode icke den, eller ock har han glömt, ungdomens innersta väsende, den, 

 som ville härleda de resultater vi, till hela landets glädje, se mer och mer 

 utvecklas, ur den anbefalda terminliga uppläsningen af disciplinsreglementet 

 och de vältaliga utläggningarna af detsamma vid inskriptionerna eller ur den 

 akademiska domstolens digra protokoller från lS30-talet! 



