19 



En tid framåt kunde Pippiug- stöda sig- åtminstone på den studentafdel- 

 ning-, för hvilken lian var inspektor och för livilken hans faderligt välme- 

 nande tänkesätt voro närmare kända. Hans „uationister" ■ — ty annat na- 

 tionalitetsbegrepp, än det af ett akademiskt kotteri, visste man ännu ej af, 

 — satte det högsta värde på den aldrig- tröttnande omsorg, han egnade de- 

 ras angelägenheter och hans oegennytta dervid, i det han t. ex. aldrig emot- 

 tog- det vanliga penningehonorariet för sin möda, utan plägade återskänka 

 det till afdelningens l)ibliotek. De beslöto derföre (1S36 |) att ära honom 

 på samma sätt, som deras forna kamrater ärat Porthan: genom en öfver 

 honom preglad minnespenning-, hvaraf ett aftryck i guld skulle öfverlemnas 

 till honom. ]\Iedaljen beställdes, förfärdigades och — — uppsmältes åter, 

 på de få exemplar när, hvilka händelsevis kommit ut. Så stark var påtryck- 

 ningen från de „fremmande nationisternes" läger, att den ftirmådde tillintet- 

 göra ett beslut, hvilket, utfördt, i efterverldens ögon skulle hedrat sina upp- 

 hofsmän ännu vida mer än sitt föremål. 



Man kan ej förundra sig, om Pipping i tanken ej mindre på sitt rek- 

 torats många ledsamheter, än på de kärare sysselsättningar, från hvilka han 

 derigenom bortdrogs, inleder sitt afskedsprogram med dessa missmodiga ord: 

 „ändtcligen är stunden inne, eftei-längtad såväl sannolikt af många andra för 

 många orsakers skuld som isynnerhet af mig- sjelf, då jag får skilja n)ig från 

 ett embête, hvilket varit så rikt på bekymmer, lidanden, ja t. o. m. kränk- 

 ningar, att mina ringa krafter nästan dukat under, stunden, då jag får draga 

 mig- åter till en plats, dender varit mig sen ungdomen och tills jag varder 

 stoft skall förblifva mig den Ijufvaste, liksom den enda, hvilken, om någon, 

 jag utan öfvermod vågar tro, att naturen anvisat mig." Skulle han också 

 icke i det följande säga det, så förstode vi dock, att den plats, han menar, 

 var biblioteket. Och likväl: här skulle han icke längre mer finna en fristad; 

 äfven i sin stilla verksamhet här fick han, såsom i det föregående erinrats, 

 röna motsägelse och måste slutligen se sig öfverröstad. Det var då, han 

 drog sig ännu trängre in bland sina ,.Fennica"; och under loppet af de mer 

 än tvenne decennier, han bland dessa fick arbeta, ställa och flytta efter hjer- 

 tans lust, tyckes han, åtminstone till en viss grad;, hafva försonat sig med 

 den nya åsigternas, tingens och böckernas ordning i de yttre salarne. Man 

 hörde honom från den tid, han afsagt sig öfverinseendet vid biblioteket, icke 

 mer yttra sig i dess angelägenheter. Han hade tvått sina händer. 



Ännu var likväl icke stunden inne, att den åldrige skulle få återvända 

 till det enskildta lifvets lugn. Från sina åligganden vid högskolan hade han 

 väl småningom befriats_, i det han 1836 med emeritiförmän frånträdde sin 



