22 



tydligt röjej' de vnknade barudomshågkomsternas inflytande, — utan ofta in- 

 strös äfven notiser om underordnade arbetare, faktorer, stilgjutare och sättare, 

 deras gårdsköp, sjukdomar, sterbhustvister oeh andra angelägenheter af pri- 

 vataste natur. Här oeh hvar erbjödo sig ock tillfällen att om universitetet i 

 Åbo lemna upplysningar, hvilka annorstädes fåfängt sökas. Såsom supple- 

 ment till „Underrättelserna" höra „Bidragen till en historié om gymnasii- 

 boktryckeriet i Wiborg." Åter den ganska vidlyftiga af handlingen, kallad 

 „Historiska bidrag till Finlands calendariografi" sluter sig, närmast i sina 

 bibliografiska detaljer^ såsom ett appendix till Förteckningen. Alla dessa 

 styckevis utgifna skrifter äfvensom den sista produkten af Pip pings penna^ 

 uppsatsen „Om hjelten i sorgespelet Daniel Hjort "^ äro tryckta i särskilda 

 publikationer af vår Societet, h vilken ock 1861 visade sin aktningsfulla er- 

 känsla mot deras åldrige författare genom att inkalla honom bland fåtalet af 

 sina hedersledamöter. 



Det behöfver knappast erinras, att Pip pin g s författarskap, särskildt på 

 äldre dagar, till väsendtlig mån stöder sig på förut otryckta handlingar. Sjelf 

 var han likväl icke dokumentsamlare i egentlig mening, utan plägade för 

 hvarje gång och förehafvande särskildt hopbringa det behöfliga materialet. 

 Deraf förklaras såväl den långsamhet, hvarmed hans arbeten mognade till 

 tryck, som det ständiga behofvet af andras bona officia. I sistantydde hän- 

 seende stå hans forskningar i icke ringa skuld dels till härvarande äldre och 

 yngre embetsbröder och litteratörer, dels till flere högtförtjente vetenskaps- 

 män i vår bildnings moderland; ibland dessa sednare böra framför andra 

 ihågkommas A. Ivar Arvidsson, J. H. Schröder, J. J. Nordström, G. 

 E. Klemming och C. J. Fant, hvilka aldrig tröttnade att tillhandagå den 

 vördade veteranen och specialisten med utdrag och upplysningar ur arkiven 

 i Sverige. 



Pippings vetenskapliga verksamhet framgick närmast ur de tjensteålig- 

 ganden, hvilka han med så mycken kärlek omfattat. Dessa tvenne sidor, 

 den teoretiska och den mer praktiska af hans lifssträfvan, understödde hvar- 

 andra ömsesidigt. Det inre sambandet mellan båda var den skrupulösaste 

 samvetsgranhet, fattad djupast som pligt att med ostyckade krafter gagna 

 samhället samt jemna och, der han det förmådde, äfven visa vägen för an- 

 dra, hvilka efter honom skulle beträda forskningens höjder eller dälder. Det 

 kan vara, att han sjelf stundom för trädens skuld icke såg skogen, men äf- 

 ven de, som tro sig skåda föremålen med mera vidgad blick, skola dock all- 

 tid erkänna, att hans rättskatfeuhet och sanningskärlek, i lära som i forsk- 

 ning, i handling som i tänkesätt, är en ledstjerna, den man tryggare kan 



