23 



följa än g-lansen af raång-en meteor, dentier sväfvat — — och fallit i veten- 

 skapens liögre rymder. Eluad han sig- företog-, sökte han aldrig- sin ära el- 

 ler fördel, utan först och sist att fromma sjelfva saken. 



Så obemärkt Pip pin g trodde sig- och ville vara, kunde dock hans mång- 

 faldiga förtjenster som lärare och medborgare, som embets- och vetenskaps- 

 man, icke blifva obemärkta eller, om ordet är bättre: obelönta. Många mer 

 eller mindre otfentliga vedermälen af erkännande uppsökte honom. Han in- 

 kallades efterhand till medlem af flera allmännyttiga och lärda föreningar i 

 vårt land: år 1814 af Hushållningssällskapet, hvilket ock år 1845 tillsände 

 honom sin hedersmedalj „såsom uttryck af dess vänskap och erkänsla emot 

 en högt aktad ledamot som fordom (1828) varit dess ordförande"; år 1815 

 af Bibelsällskapet; år 1834 af Finska litteratursällskai)et; s. å. af Sällskapet 

 pro Fauna et Flora Fennica; år 1861 af Vetenskapssocieteten såsom dess 

 hedersledamot, sedan han år 1838 varit en af dess grundläggare och år 1840 

 dess ordförande. Likaledes erhöll han diplom af åtskilliga utländska veten- 

 skapliga stiftelser, nemligen: år 1834 af Oldskriftssällskapet i Köpenhamn; 

 år 1838 af Allmänna statistiska societeten i Paris; år 1841 af Svenska Kongl. 

 sällskapet för utgifvande af handlingar rörande Skandinaviens historia; år 

 1859 af Kejserliga biblioteket i S:t Petersburg. En särskild fägnad bered- 

 des honom, då år 1863, på dagen af hans fyllda 80 lefuadsår, alla härvarande 

 äldre och yngre män, hvilka under honom tjeuat vid universitetets bibliotek 

 jemte representanter af Finska litteratursällskapet i en gemensam, prydligt 

 tryckt lyckönskningsadress med thy åtföljande verser frambnro honom sin 

 vördnadsfulla hyllning. Hans befordringar i tjensteväg hafva, såvidt de stått 

 i närmare sammanhang med hans verksamhet, i det föregående blifvit nämnda. 

 Tilläggas bör, att han år 1835 erhöll titel af Kollegiråd samt år 1845 af 

 Statsråd, äfvensom 1839 upphöjdes i adeligt stånd. På ordnarnas lysande 

 ban nådde han tillochmed S:t Anne i 2:dra klassen med kronan. 



Intill sin lefnads afton, och således ännu länge efter att hafva skiljt sig 

 från alla otfentliga värf, bibehöll Pipping oförsvagade själs- och kropps- 

 krafter. Hans minne var, äfven på ålderdomen, förvånande starkt, särdeles 

 då samtalet berörde hans speciella forskningsföremål eller gick tillbaka till 

 de så kära Åbotiderna och Porthan eller till forna vänners öden och slägt- 

 förhållanden, — allt ämnen, i hvilka jag ännu på första dagen i den månad, 

 han gick hädan, hörde den vördades alltid lärorika samtal. Han uttryckte 

 sig städse i valda ord, med det strängaste sammanhang- och i satser, till 

 periodisk omslutning nära liknande framställningssättet i hans skrifter. Icke 

 mindre sällsynt var styrkan af hans synorgan; man kan döma derom vid 



