INLEDNING. 



Genom sina beundrade verk gjorde Corneille och Racine den pseudo- Olika vilkor 

 klassiska tragedins form bestående ej blott för sitt eget, utan äfven för fö\-- for l ' ntl1 ' " f 

 jande århundrade. De mer eller mindre begåfvade skalder, hvilka efter de )a a ^isi;a 

 gifna mönstren tillskuro sina arbeten, voro så mycket säkrare på sin sak. som dramat i 

 den förre icke nöjt sig med sin diktareverksamhet utan dertill genom sina tre £ ""' or ' 

 „discours'" om den dramatiska poesin gifvit denna en teori, hvars grundsatser 

 kullos för lika oantastliga som de båda mästarnes sorgespel. Corneille gaf sig 

 ut för att tyda Aristoteles, men hufvudändamålet var nog att försvara sina 

 egna skapelser. I andra delen af sin „Hamburgische Dramaturgie' - har Les- 

 sing uppvisat, huru litet den store tragikern var vuxen värfvet att tolka sta- 

 giriten. Lessings kritik af Corneilles uppfattning och det pseudoklassiska dra- 

 mat öfverhufvud blef epokgörande för Tyskland ej blott på grund af sin öf- 

 vertygande kraft, utan fastmera för att tiden var mogen samt stora ursprungliga 

 skalder voro redo att gå fram på nya banor. Dertill var Lessings kritik in- 

 nerst en kamp för nationel sjelfständighet. I Frankrike hade en kritik af det 

 dramatiska systemet under hela det 18:de och nästan en fjerde del af det 

 19:de seklet icke att räkna på liknande stöd. Under hela den långa perioden 

 framträder icke en enda skald af sådan ursprunglighet, att på honom några 

 anspråk kunnat ställas. Voltaire hade för många jern i elden och hade fram- 

 förallt för litet af äkta skald i sig, för att bli teaterns omskapare. Oaktadt 

 sin kritiska begåfning och oaktadt bekantskapen med Shakespeare förblef han 

 Corneilles och Eacines trogne efterföljare. De framsteg, hvilka kunna spåras 

 i hans tragedier — främst föredömet af fosterländskt historiska gestalters 

 framförande på scenen och tragedins ställande i frambrytande ideers tjenst — 

 härledde sig af allt annat än opposition mot de store föregångarne. Och då 

 Voltaire icke frigjorde sig från traditionerna, hvem skulle då göra det? Före- 

 dömet af den, hvilken som skald gälde för Corneilles och Racines jemlike, 

 lade blott större tryck på de mindre. Tidens störste konstkritiker Diderot 



19 



