146 Eliel Aspelin. 



lyckades väl skjuta bresch på den fasta mur, som de heliga reglerna och 

 „bienséancen" rest mellan den tragiska scenen och lifvet; men hans „borger- 

 liga tragedi" öppnade utsigten åt Frankrikes moderna drama, utan att den 

 klassiska tragedin derför vacklade. Fåfängt var äfven anloppet af Shakespeares 

 konst, stympad och omklädd af Ducis. En ständigt fortgående afmattning egde 

 visserligen rum; men först Victor Hugo var man för det afgörande slaget. 

 Dera/ bero- Under sådana förhållanden kan det ej förvåna, att man jemförelsevis föga 



ende Hy akt- uppmärksammat enskilde kritiker, hvilka vågat göra anmärkningar mot den 

 positionela gällande smaken, men icke vunnit gehör hos sin samtid. Som den förste 

 tendenser i bland dem, hvilka tviflat på den Corneilleska och Racineska tragedins full- 

 e> k tTI ° komlighet namnes vanligen Saint-Évremond. Under en lång vistelse i Eng- 

 land lärde han känna detta lands dramatiska litteratur och mottog deraf ett 

 så djupt intryck, att han, en Racines samtida, med hänsyn till sitt eget lands 

 tragedi bland annat yttrade de ofta citerade orden: „Il manque à nos senti- 

 ments quelque chose d'assez profond; les passions à demi touchées n'excitent 

 dans nos âmes que de mouvements imparfaits, qui ne savent ni les laisser 

 dans leur assiette, ni les enlever hors d'elles-mêmes". Det var förnämligast 

 derför, att denne verldsman-filosof var den förste af förmedlarne af det engelska 

 inflytande, som skulle blifva af så stor betydelse för Frankrike, man ihog- 

 kommer detta hans yttrande. Deremot har man för sed att alldeles förgäta 

 eller alltför flyktigt omnämna en kritiker af det pseudoklassiska dramat, som 

 säkerligen näst Diderot haft den öppnaste blick för det traditionella systemets 

 svagheter. Jag menar Houdakt de Lamotte, den man hvars kritiska verk- 

 samhet, såvidt den rör den klassiska tragedin, dessa blad egnas. Lamotte 

 har veterligen aldrig varit i England och kände — såsom slutas kan af några 

 ord, hvilka längre fram skola anföras — den engelska teaterns art endast 

 genom hörsägen. Så mycket större aktning synes man skyldig hans skarp- 

 sinne och sunda känsla, som hans kritik är sjelfständig. Att han saknade 

 förmåga att i sina egna diktverk gifva dugande mönster och att den direkta 

 verkan af hans kritik är föga märkbar, kan ej nekas. Men att derför straffa 

 honom med glömska är nog strängt. I vår tid, som med förkärlek iakttager 

 idéernas groning och växande genom tiderna samt deras gång mellan folken, 

 anser man ju äfven de försök af en ny tid att bryta fram, hvilka skenbart 

 qväfvas, värda att studeras. Att Lamotte förtjenar större uppmärksamhet än 

 härtills kommit honom till del, torde det följande ådagalägga. 

 Lamottes uf Antoine Houdart de Lamotte föddes i Paris 1672, intog 1709 Thomas 

 och nteràra Corneilles plats i franska akademien och dog 1731. Han började sin literära 

 bana som författare af operatexter, hvilka vunno bifall. Den erfarenhet af 



