Lamottes afhandlingar om tragedin. 147 



teatern, som han förvärfvade på denna väg, framträder sedan i hans lära om 

 tragedin. Vidare diktade han en stor mängd fabler, hvilka icke sakna värde, 

 äfvensom ekloger, de der ställas i rang med de förra. Också har han efter- 

 lemnat lyriska dikter, men vitna de, liksom hans poetiska verk öfverhufvud, 

 att hans skaldebegåfning var medelmåttig. Utom operatexter skref han för 

 teatern ett par komedier, „le Magnifique" och „l'Amante", af hvilka isynnerhet 

 den senare fått erkännande, samt slutligen fyra tragedier. Dessa sistnämnda 

 arbeten sågo alla dagen på 1720-talet, nämligen: „Les Machabées" (1721), 

 „Romuhts" (1722). „Inès de Castro" (1723) och „Œdipe" (1726). Den första 

 uppfördes utan att författaren gifvit sig tillkänna och erfor den oförtjenta äran 

 att tagas för ett posthumt verk af Racine. Styckets framgång stadnade dock 

 dervid. „Romulus" vann större bifall, medan „Œdipe" gjorde fiasco; deremot 

 bief „Inès de Castro" en triumf. Ämnet var lyckligt valdt och utförandet — 

 äfven med afseende å versen, som eljes var Lamottes svaga sida — förträff- 

 ligt, jemfördt med hans öfriga sorgespel. Publikens bifall synes hafva väckt 

 den unge Voltaires afund, såsom kan läsas mellan raderna af de ord han 

 skrifver i anledning af första representationen: „J'ai été à Inès de Castro, que 

 tout le monde trouve très-mauvaise et très-touchante. On la condamne et on 

 y pleure". ') Visst är, att Lamotte äfven i detta arbete, som länge höll sig 

 på scenen, står långt under den ståndpunkt han intager som kritiker af sam- 

 tidens tragedi. Den största betydelsen af de fyra tragedierna ligger deri, att 

 de gåfvo författaren tillfälle att offentliggöra sina uppsatser angående den tra- 

 giska diktningen. Framför hvarje tragedi stälde han nämligen en „discours 

 à l'occasion de" — den och den tragedin. Och det är just i dessa afhand- 

 lingar han framställer de nya och sjelfständiga tankar, för hvilka här skall 

 närmare redogöras. Emellertid inskränkte sig Lamottes kritiska och estetiska 

 studier på långt när icke till den dramatiska poesin. Han har derjemte vid 

 särskilda tillfällen och anledningar publicerat en mängd andra uppsatser om 

 poesins olika arter äfvensom andra dithörande ämnen. Bland dem är „Discours 

 sur Homère" mest känd, ehuru ej till sin fördel uppskattad, emedan förfat- 

 taren deri bland annat söker försvara sin totalt misslyckade öfversättning eller 

 rättare bearbetning af Iliaden. Af de öfriga må de vigtigaste uppräknas, näm- 

 ligen: Discours sur la poésie en général et sur l'ode en particulier, Discours 

 sur l'églogue, Discours sur la fable och Réflexions sur la critique. Stilen och 

 framställningssättet i dessa afhandlingar är särdeles klar och angenäm samt 

 lidelsefri. Villemain yttrar sig derom (i Discours sur les avantages et les in- 



') Desnoiresterres, Voltaire et la société au XVIH:e siècle. 2:e éd. I, s. 271. 



