148 Elibl Aspelin. 



convenients de la critique) som följer: „L'ingénieux Lamotte avait le véritable 

 langage et, pour ainsi dire, les grâces de la critique. Sa censure est aussi 

 polie que sa diction est élégante". Härtill fogade den berömde litteratur- 

 historikern ännu orden: „Il ne lui manquait que d'avoir raison", vitnande om 

 att han icke heller förstod att göra Lamotte rättvisa. 

 Lamottes De nyss nämnda kritiska uppsatserna, hvilka jemte Lamottes öfriga ar- 



modeme ut- De t en j n gå i en i Paris år 1754 tryckt upplaga af hans samlade verk (hvari 



iitfvclTC. 



Théâtre omfattar voll. I — IV), hafva i vår tid blifvit särskildt utgifna i en 

 volym med titeln : Les Paradoxes littéraires de Lamotte ou discours écrits par 

 cet académicien sur les principaux genres de poëmes réunis et annotés par 

 B. Jullien, Paris 1859. Denna omständighet synes dock ej härtills nämn- 

 värdt bidragit till att hjelpa dem ur glömskans flod. Orsaken bör främst 

 sökas i att utgifvaren icke varit rätte mannen att uppskatta Lamotte. Oak- 

 tadt en representant af vår tid står han dock fast i de klassiska traditionerna. 

 Såsom den citerade titeln angifver äro Lamottes läror för Jullien liksom för 

 XVIILde seklets poeter och estetiker „paradoxer" och de noter han fogar till 

 texten vitna mer än väl, att hans ståndpunkt i många stycken mera närmar 

 sig den, hvilken kritikern halftannat århundrade tillbaka ville angripa, än våra 

 dagars estetiska betraktelsesätt. Då detta förhållande tyckes stå i strid med 

 det faktum, att Jullien tagit sig före att ånyo utgifva Lamottes afhandlingar, 

 så må det tillåtas mig att till förklaring citera några rader från hans företal. 

 Efter att hafva anmärkt, att Lamotte stundom misstagit sig och att utgifvaren 

 ofta i sina noter angifvit sådant och rättat honom, fortfar han: „Författaren 

 har icke desto mindre förtjensten af att hafva mer än hundra år förut berört 

 frågor, som man åter upptagit vid slutet af första fjerdedelen af detta sekel. 

 Man har i sjelfva verket återhemtat dem från Tyskland, sminkade med ger- 

 manisk lärdom och drifna till en öfverdrift, som Lamotte otvifvelaktigt alldeles 

 icke skulle hafva godkänt. Men i grunden fans der intet, som ej vår akade- 

 miker skulle sagt till först. Sålunda har Frankrike häri liksom på nästan 

 alla banor i verkligheten öppnat vägen ; det gjorde i denna oppositionela rikt- 

 ning gentemot traditionela idéer allt som förnuftigtvis kunde göras; och det 

 kan derför icke vara likgiltigt för den som betraktar denna del af vår literära 

 historia, att uppskatta den rol våra landsmän deri spelat, de försök de gjort 

 och den grad af sanning deras påståenden innehöllo". Julliens företag hade 

 således en patriotisk tendens. Han ville visa, att tyskarne i sin opposition 

 mot pseudoklassicismen hade haft en fransk föregångare. Afsigten var så lof- 

 värd som någon; men utgifvaren har tyvärr förfelat sitt mål, derför att han 



