Lamottes afhandlingar om tragedin. 149 



ur sitt arbetes plan uteslutit jemförelsen med den tyska kritiken och ej heller 

 försökt att sållande bearbeta „paradoxerna" till ett öfverskådligt helt. 



Närvarande försök att leda uppmärksamheten på Lamotte afser, som redan Närvarande 

 antydts, endast dem af hans uppsatser, hvilka gälla den dramatiska poesin, "/''«^iinys 

 De synas mig vara de vigtigaste, men derför vill jag ej h af v a sagt, att ej de 

 öfriga afhandlingarna vitnade om skarpsinne ocli saknade originela tankar. 

 Tvärtom skulle äfven de påkalla granskning och är det först sedan den är 

 verkstäld författarens plats kan bestämmas i estetikens historia. När denna 

 göres till föremål för jemförande studium skall den gamle smakläraren nog 

 komma till heders. 



Då Lamotte i sina särskilda uppsatser vid frågornas upptagande följer en 

 på förhand faststäld ordning, håller jag mig på ett par afvikningar när till 

 denna. För författarens åsigter redogöres så vidt möjligt fullständigt. De i 

 många afseenden upplysande exemplen uteslutas dock för det mesta, emedan 

 deras anförande skulle göra afbandlingen dubbelt längre. På lämpliga ställen 

 afbrytes redogörelsens gång dels för en kritisk uppskattning af författarens ut- 

 talanden dels för att jemföra dem med Lessings uppfattning, så vidt samma 

 frågor beröras i „Hamburgiscbe Dramaturgie". Derjemte observeras på sitt 

 ställe livad Voltaire polemiskt anfört mot Lamotte. I slutkapitlet anställes 

 efter en hastig blick på den senares egna tragedier en undersökning om Vol- 

 taires förhållande till föregångaren och hvilka spår af dennes kritiska verk- 

 samhet kunna iakttagas i hans tragiska diktning, hvarpå till sist afhandlingens 

 resultat angifves. 



