Lamottes afhandlingar om tragedin. 151 



sannolikt att deras verksamhet icke gifvit dem tid att reflektera. Huru det 

 än förhåller sig dermed, så har Lamotte för sin del icke velat blindvis egna 

 sig åt poetisk produktion. Men han har ej blott tänkt utan äfven nedskrifvit 

 sina tankar, „ty man har aldrig väl slutfört sitt tänkande, om man ej kommit 

 till att klart uttrycka det". 



Det är således, för att lära sig sjelf Lamotte nedskrifvit dessa betrak- 

 telser och han vill ej, att de skola gälla för annat än försök. 



Om man i afseende å det föregående ej har anledning att misstro för- 

 fattarens uppriktighet, så kan man knapt mindre tvifla derpå, när han ytter- 

 ligare angifver skälet till att han offentliggjort sina reflexioner. Det har ej 

 skett af högmod, men kanske väl af fåfänga, „ty hvilket motiv skulle kunna 

 leda en författare, då han låter trycka arbeten, hvilka endast bero på skarp- 

 sinne och fantasi om icke det att hos sina läsare vinna erkännande för qvick- 

 het och talang — de hafva helt säkert icke annat mål än bifall och beröm" (!) 

 Denna fåfänga finner han i grunden rätt bra, menskligt taladt; ty den bringar 

 många arbeten till stånd och må man ej vara alltför sträng „under väntan 

 på att våra bevekelsegrunder blifva allvarligare". 



Härefter öfvergår Lamotte till planläggningen för sina afhandlingar och Planen för 

 angifver först de skäl, hvilka föranledt honom att offentliggöra dem i samband a f !ia " dh »- 

 med sina egna tragedier äfvensom att alltid stöda sina påståenden med exempel, 

 nästan utan undantag, hemtade från Corneille och Kacine. Det förra har skett 

 dels af naturligt behof att försvara sig mot falsk kritik dels för att göra fram- 

 ställningen mera personlig och derigenom mera anslående; det senare hufvud- 

 sakligen för att enhvar på förhand känner nämnda skalders verk. Då afsigten 

 är att söka utreda, hvarpå såväl skönheten som ofullkomligheten i konsten 

 beror, kommer han att hos båda dessa stora författare framte bevis äfven för 

 det senare. Derför varnar han redan på förhand allmänheten för en blind 

 beundran af mästarne. Deras fulländning, bestående deri att skönheterna äro 

 talrikare än bristerna, är blott relativ och med all beundran böra vi hålla 

 vårt omdöme fritt. Anmärkningarna må göras blygsamt, men man behöfver 

 ej sakna aktning för den störste man, derför att man har blick för hans felsteg. 



Den detaljerade plan, som nu följer, kan här förbigås, då den ju fram- 

 träder i det följande. Vid frågornas upptagande går han „från det allmänna 

 till det enskilda". 



Slutligen yttrar sig Lamotte om det värde hans reflexioner, antaget att Teatern är 

 de äro riktiga, kunna hafva för tragediförfattare. Han skattar sina egna lik- gÄO foJ^ a . 

 som andras afhandlingar lågt i det hänseendet, ty teatern är den säkraste gàer». 

 skolan för dem. Der måste de studera hvad som behagar och hvad som bör 



