152 Eliel Aspelin. 



behaga: konsten är erfarenhetens dotter. Utom de stora reglerna finnes en 

 mängd små detaljer att iakttaga, hvilka tillhopatagna icke äro mindre vigtiga. 

 De kunna bäst inhemtas genom åskådande af teaterföreställningar. Den, som 

 blott på sin kammare genom tragedier och af handlingar satt sig in i ämnet, 

 kan ej räkna på samma framgång som en annan, hvilken flitigt besökt teatern 

 samt der studerat och sjelf erfarit alla de intryck, hvilka konsten kan fram- 

 kalla. Dem, hvilka redan hafva sitt arbete färdigt, råder han att före dess 

 öfverlemnande till teatern uppläsa det för många, för att erfara, livad intryck 

 Korrigera det gör och derefter kunna retouchera sitt verk. Lamotte gillar ej Horatii 

 innan stäm- ra ^ a ft i a t a arbetet ligga länge, för att sedan med ny uppmärksamhet genomgå 

 """'(lu, '' det. Tvärtom anser han att ändringarna böra ske, medan den rörelse i känsla 

 och sinne, hvilka ledt till motivets upptagande, ämnet och sysselsättningen 

 dermed framkallat, ännu finnes qvar. Om man låter denna gynsamma tid gå 

 förbi, är fara för att man skall känna det två händer haft del i arbetet. Tän- 

 karen och grammatikern kallna icke såsom skalden. 

 Uppskatt- Ur det ofvanstående framgå några omständigheter, hvilka böra antecknas. 



ning af La- L amo tte har intet af en reformators kraft och hänsynslöshet i sig. Han är 

 m ° cipfr'"' undfallande för förtid och samtid. Häri har man utan tvifvel att se en af 

 orsakerna till den ringa verkan hans uppträdande gjorde. Hvilken skilnad 

 mellan Lessing och den fine, artige fransmannen, som aldrig förirrar sig! La- 

 motte skrifver för sitt nöje och af fåfänga, som han med älskvärd naivitet 

 sjelf bekänner. Detta sista är särskildt karakteristiskt för mannen från le 

 grand siècle, då hofpoesin florerade. Snart skulle ju äfven i Frankrike allt 

 kännetecknas af tendens, af „motifs plus solides", något som han för öfrigt 

 synes anat. 



Emellertid finnas redan i denna inledning uttalanden, hvilka antyda för- 

 fattarens sunda uppfattning i de frågor han går att behandla. Det är de stora 

 snillena, som föra konsten fram, icke smaklärarne, hvilka blott hafva att stu- 

 dera deras verk. Det är teatern, det sjelfständiga iakttagandet och erfaren- 

 heten, hvilka den dramatiske skalden bör hålla sig till; de estetiska af hand- 

 lingarna ersätta dem icke. Ty med reflexion kommer ej skalden långt, om 

 han saknar talang och smak, det „oklara omdömet" och den „enkla känslan", 

 d. v. s. snillets gåfva, som naturen skänker. Så äfven Lessing, när han (H. 

 Dr. 1), efter att hafva antydt hvad som fordras till en dramatisk dikt, säger: 

 det gör snillet omedvetet, utan att långtrådigt förklara det för sig, medan den 

 blott skarpsinnige förgäfves anstränger sig att göra det efter. Samma tanke 

 ligger slutligen under det sista rådet, att ej uppskjuta arbetets corrigerande, 

 till dess skalden kommit ur stämningen. Detta innebär en begränsning af 



