Lamottes afhandlingar om tragedin. 155 



anda, så att han oafbrutet medels sjelfva omvexlingen underhåller den lidelse 

 han föresatt sig att väcka. 



I afseende å uppfinningen föreskrifver sunda förnuftet vissa regler. Den 

 grad af uppfinning hvart ämne tillåter, niâtes efter den gifna handlingens större 

 eller mindre ryktbarhet. Grunden härtill ligger i att åskådaren är beredd att 

 taga allt för sannt hvad skalden framställer för honom, ifall han går till en 

 representation utan någon förutfattad föreställning — alldeles på samma sätt 

 som vi antaga, att ett porträtt är likt originalet, då det föreställer en för oss 

 obekant person. När deremot handlingarna och karaktererna äro ryktbara, 

 vilja åskådarne igenkänna de af dem kända originalen. Skalden har derför 

 ej ens rätt att försköna dem på bekostnad af det som kännetecknar dem och 

 fulländningen af hans konst är att skildra skönt, utan att likheten minskas. 



Emellertid medgifva äfven de mest kända ämnen stort rum för uppfin- 

 ningen, i det man till de gifna hufVudfakta och karaktererna tillägger förbere- 

 delser och sannolika följder. Ämnen hemtade ur de heliga böckerna stå dock 

 för sig; strängt taget borde man ej alls röra vid dem. Ty det innebär något 

 vanhelgande att blanda våra uppfinningar med de heliga texterna. 



Lessing berör dessa frågor på flere ställen (H. Dr. 19. 23. 24. 33). Jemförehe 

 Enligt honom utgår skalden från vissa afsigter, hvilka han vill uppnå med sin med Lessin 9- 

 tragedi och han söker en fabel, som går i hop med dem. Likgiltigt är då, 

 om han tager den från historien eller helt och hållet uppdiktar densamma. 

 Då ämnet väljes ur historien bör hufvudvigten läggas på att karaktern mot- 

 svarar afsigten, handlingen är af mindre betydelse — den kan uppfinnas blott 

 den stämmer med karaktern. I afseende å utgångspunkten är Lamottes upp- 

 fattning otvifvelaktigt estetiskt riktigare, deri nämligen, att handlingen väljes 

 ur historien med afseende på den konstnärliga verkan, hvartill densamma synes 

 kunna utvecklas och att således något verkligt motiv bör väcka skaldens fan- 

 tasiverksamhet. Han lägger enligt orden hufvudvigten på att söka en lämplig 

 „handling", men begagnar ofta uttrycken „les faits" och „les caractères" som 

 jembördiga samt visar allt igenom att han förstår att lägga tillbörlig vigt på 

 karaktererna och deras följdriktighet. Sålunda synas åsigterna gå tillsam- 

 mans, men icke destomindre ligger under de olika uttryckssätten en djupare 

 grund. Lamotte står på den klassiska tragedins grund, i hvilken situatio- 

 nerna spela hufvudrolen ; Lessing åter talar från det shakespeareska karakters- 

 dramats synpunkt. 



Hvad beträffar de egenskaper, hvilka Lamotte anser nödvändiga för ett 

 godt motiv, var den första vigtig nog att påminna om, ty man hade nästan 

 glömt bort att fordra originalitet i afseende å motiv. Det var alldeles vanligt 



