156 Eliel Aspelin. 



att periodens skalder behandlade samma ämnen. Så, för att nämna ett exempel, 

 var Voltaires „Œdipe" (1718) den sjunde franska tragedi af samma namn och 

 Lamottes egen den nionde, medan ämnet behandlats elfva gånger utom Frank- 

 rike! ] ) I utläggningen af livad han förstår med handlingens storhet visar sig 

 Lamotte stå på 17:de seklets moraliskt-ideala ståndpunkt liksom Lessing med 

 talet om „afsigter'' hyllar sin tids tänkesätt, som förenade skaldeverksamheten 

 med moraliskt-reala tendenser. 



Angående uppfinningens förhållande till det historiska uttalar Lessing der- 

 emot (H. Dr. 23, 33) samma, obestridligt riktiga tankar som Lamotte: det 

 som tilldiktas bör stå i överensstämmelse med det gifna och detta bör re- 

 spekteras i samma grad som det är kändt, ty det som strider mot vår före- 

 gående kunskap är stötande. 



Tyvärr yttrar sig ej Lamotte utförligare om skaldens förhållande till na- 

 turen. Satsen: konstens fulländning är att skildra skönt, utan att likheten 

 minskas, är visserligen i allmänhet taget riktig, men hade gerna tålt flere ord. 

 Lessing (H. Dr. 60) utvecklar denna maxim („getreu und verschönert") på 

 ett sätt, som visar, att han djupare tänkt sig in i frågan. Vi få dock se, att 

 Lamottes fordran på natur var stor. 

 Om kärleken I samband med frågan om valet af handling yttrar sig Lamotte särskildt 

 i tragedin. Qm kärleken i tragedin. Kärleken, säger han, synes vara skaldernas enda 

 ressurs, när det gäller att förlänga handlingen i en dramatisk dikt. Det finnes 

 knapt en enda tragedi, hvars utveckling beror på andra motiv, och utländin- 

 garne spara icke på förebråelser öfver deraf härflytande enformighet. Orsaken 

 till att franska författare stundom sammanföra kärleken äfven med ämnen, som 

 mest strida deremot, ligger, enligt författarens förmenande, hufvudsakligast i 

 lusten att behaga damerna. Dessa utgöra en stor del af åskådarne och dertill 

 den del, som drager den andra till teatern. Qvinnorna åter intressera sig ej 

 för annat än kärlek ; allt annat är dem fremmande och likgiltigt. (!) Då härtill 

 kommer, att kärleken äfven gör starkt intryck på männen, så manar ju allt 

 skalden att behandla denna känsla, som väl skildrad nära nog försäkrar dem 

 om alla röster. 



„Föröfrigt kan kärleken, oberoende af ett köns eller en enskild nations 

 smak, hafva sin del i de flesta tilldragelser, utan att sannolikheten förnärmas; 

 det är en alltför naturlig och alltför allmän lidelse, för att någonstädes vara 



') Sâ uppgifver Père Folard i en dedikationsepistel, som föregår hans „Œdipe" (den åttonde 

 franska). Med rätta säger han: 



C'est CEdipus, celui de tous les Rois 



Qui sur la scène est monté plus de fois — 



