Lamottes afhandlingar om tragedin. 157 



helt och hållet fremmande. Vårt fel ligger derför mindre i att alltid fram- 

 ställa kärleken på scenen, än fastmera i att ej gå till väga med nödig om- 

 vexling. I allmänhet skildra vi väl män, som älska, men icke den och den 

 mannen; och derför se vi under särskilda namn i ett stort antal stycken och 

 någongång i ett enda blott samma person i olika situationer. Ett tillväga- 

 gående, som åstadkomme omvexling, vore att kombinera kärleken med andra 

 passioner och andra intressen, med särskilda nationela och enskilda karakterer, 

 på så sätt att i hvart och ett fall hos personerna framträdde egenartade rö- 

 relser och beslut, hvilka icke endast berodde på kärleken utan på flere med 

 densamma förenade orsaker — med andra ord, så att man icke skulle se blott 

 en älskare i allmänhet, utan den och den förälskade mannen". — Jemförande 

 Corneille med Eacine anser Lamotte den förre i detta afseende stå mycket 

 öfver den senare. 



Här kan man säga, att Lamottes skarpsinne första gången framträder, för Lamottes 

 att peka på en af den pseudoklassiska tragedins svagaste punkter, den sehe- u PP^ u ' n ^ ( J 

 matiska karaktersbehandlingen. Vid tal om Racines sätt att dikta säger Taine: 1 ) j tragedin 



„Il saisit quelque passion simple, la fierté, l'emportement, la jalousie tyranni- rihn 'J och 



. „,,,.,, ..ii c -i » i t j. framom sam- 



que, la fidélité conjugale, la pudeur, et en tait une ame ; la personnage n est tiden 



rien d'autre ni de plus". Detta gäller hela systemet, ehuru den åtskilnad La- 

 motte gör mellan Corneille och Racine icke saknar skäl för sig. Eljes är för- 

 svaret för kärlekens berättigande i tragedin — på grund af denna passions 

 naturlighet och allmännelighet — fullt tillfredsställande och visar att Lamotte 

 i detta fall som i mycket annat — på detta område — stod långt öfver Vol- 

 taire. Denne ifrar ständigt mot kärleken och bemödar sig om att skrifva tra- 

 gedier, hvari ingen kärlekshistoria ingår, medan han å andra sidan ej har 

 annat skäl för sin kärleksflödande „Zaïre", än det som Lamotte angifver som 

 förklaring på att kärleken åter och åter skildras af fransmännen — önskan 

 att behaga publiken och damerna isynnerhet. I sitt ifrande mot kärleken stö- 

 der sig Voltaire på Corneille, hvilken som bekant ansåg, att denna diktarts 

 „värdighet fordrade något stort statsintresse eller någon ädlare och manligare 

 passion än kärleken" samt att denna derför, när den förekom, borde nöja sig 

 med andra rangen (Disc, du poème dramatique). Lamotte uppträder väl ej 

 direkt mot Corneille — här lika litet som annorstädes — men angifver dock 

 den rätta synpunkten. 



Så öfvergår Lamotte till den klassiska tragedins kardinalfråga och be- Om de tre en- 

 gynner: „Jag vågar här uttala en paradox, den nämligen, att man bland tea- i ntressets en . 



het. 



') II. Taiue, Nouveaux essais de critique et d'histoire, Paris, Hachette et C:ie, s. 179. 



