158 Eliel Aspelin. 



terns främsta regler nästan glömt den vigtigaste. Man talar vanligen blott 

 om de tre enheterna, rummets, tidens och handlingens, medan jag dertill ville 

 foga en fjerde, utan hvilken alla de tre andra äro onyttiga och hvilken ännu 

 ensam skulle kunna åstadkomma stor verkan. Det är intressets enhet, som 

 utgör den verkliga källan för fortfarande rörelse, i stället för att de tre andra 

 vilkoren noggrant fylda icke skulle rädda ett arbete från att vara tröttande. 



„Rummets enhet är långt ifrån att vara väsentlig, tvärtom gör den van- 

 ligen stort intrång på sannolikheten. Det är icke naturligt, att alla delar af 

 en handling försiggå i ett och samma rum eller på en och samma plats. Det 

 är blott med tillhjelp af ständigt upprepade och sannolikgjorda tillfälligheter, 

 på grund af förberedelser man samlar skiljda personer på samma ställe, för 

 att der på ett bestämdt ögonblick, allt efter intrigens behof, göra och säga 

 saker, som borde vara gjorda och sagda annorstädes". Om man är uppmärk- 

 sam, så skall man finna, att de största skalder, i trots af alla konstens res- 

 surser stöta det passande, för att följa denna föregifna regel. 



Fåfängt är påståendet, att åskådarne, hvilka ej förändra plats, icke skulle 

 kunna antaga, att aktörerne göra det. Erfarenheten gifver fullt tillfredsstäl- 

 lande besked. I operan förekomma ofta scenförändringar och det är till och 

 med en regel för detta slags arbeten. Synes handlingen derför mindre sann 

 och känner sig inbillningskraften derför sårad? Tvärtom blir illusionen blott 

 starkare, i stället för att förlora något, och det bevisar, att vi vänja oss vid 

 det som behagar oss och att vi göra oss fantasiprinciper, då vi fördömma i 

 ett slags teaterstycken, h vad vi godkänna i ett annat. 



„Jag skulle derför vilja i många fall frisäga de dramatiske författarne 

 från denna tvungna enhet, som ofta beröfvar åskådaren delar af handlingen, 

 hvilka han önskade se och hvilka man kan ersätta endast med berättelser, 

 alltid mindre verksamma än handlingen sjelf". 



Tidens enhet är icke förnuftigare, isynnerhet om man håller lika strängt 

 på densamma som på rummets enhet. I sådant fall borde tiden för hand- 

 lingen vara densamma som för sjelfva representationen och detta på samma 

 grunder, på hvilka man vill stöda rummets enhet. Och i sanning, om man 

 icke medger, att åskådaren, som behåller sin plats, kan antaga, att aktörerne 

 förändra den, huru vill man då, att han lättare skall antaga, att de tillbringat 

 fem eller sex timmar eller en hel natt utom hans närvaro, medan det för ho- 

 nom ej förflutit mera än några ögonblick? Men som det ej låter tänka sig, 

 att de invecklade intriger, hvilka vi fordra, för att spänna vår uppmärksamhet 

 och nyfikenhet, knyta sig och upplösas under en eller par timmar, har man 

 gifvit tidens enhet större utsträckning än rummets. För skaldernas beqväm- 



