Lamottes afkandlingar om tragedin. 159 



lighet har man medgifvit ända till 24 timmar; men det finnes ämnen, h vilka 

 man ej skulle kunna begränsa till detta mått, utan att göra våld på dem. 



Hvad skulle man, utropar Lamotte, kunna förebrå smaken hos en nation, 

 som skulle föredraga en utsträckning af tiden, hvilken vore sannolik och stode 

 i förhållande till ämnets natur, framför detta händelsernas brådstörtade lopp, 

 som ej har något sken af sanning? Låt en person hafva blifvit förolämpad i 

 första akten och låt honom i början af den andra komma och säga, att två 

 eller tre dagar passerat efter händelsen, men att han väl användt dem till att 

 förbereda sin hämd; låt en slagtning hafva egt rum mellan två akter och att 

 man ej kunnat veta utgången förrän dagen efter — jag vet, att man skulle 

 löpa stor risk med att taga sig sådana friheter, men jag vet också, att det ej 

 skulle vara verkliga fel. Med liten eftertanke eller vana skulle man lätt gå 

 in på dessa antaganden och man öppnade kanhända derigenom ett vidsträck- 

 tare utrymme för tankar och känslor, i det skalden skulle befrias från trycket 

 af förberedelserna, hvilka vanligen taga ett så stort rum i styckena. 



Men är det nödigt att uttala förmodanden härom? Vi hafva redan länge 

 fogat oss i dessa antaganden. Afven tidens enhet, så strängt anbefahl för 

 tragedin, är den icke förnärmad i operan, utan att man klagar deröfver? Hjer- 

 tat är ej slaf under de regler förståndet uttänkt utan dess begifvande och det 

 kostar det intet att göra sig alla de illusioner, som äro nödvändiga för dess 

 njutning. 



Skall jag gå längre? Jag vore icke förvånad om ett sundt tänkande, men 

 mindre literärt folk, skulle foga sig i att se Coriolani historia fördelad på flere 

 akter: I första akten denne senator anklagad af tribunerne, försvarad af kon- 

 sulerne och af de medborgare, hvilka han räddat och slutligen dömd af folket 

 till evig landsflykt; i den andra familjens förtviflan och den dystra, förfärliga 

 smärta, hvarmed han skiljer sig från densamma; i tredje den storsinnade djerf- 

 het han ådagalägger i att föreställa sig för volskernes anförare, som han så 

 många gånger besegrat, och gifva sitt lif i hans händer, ifall han ej ville låna 

 sig till hans hämd samt aktningen som denne anförare har för en så stor man, 

 anseende det för sin ära att med honom dela befälet öfver trupperna; i den 

 fjerde hjelten framför Korns portar, som han belägrar och som han bragt nära 

 undergången — deputationerna af konsuler och prester; samt slutligen bönerna 

 och tårarna af en moder, hvilken erhåller nåd för Rom af en son, den der i 

 det ögonblick han bifaller väl vet, att volskerne skola straffa honom för hans 

 mildhet liksom för ett förräderi. 



Denna historia, som läsaren ej vill afbryta sedan han börjat, skulle på 

 samma sätt fängsla vid representationen och utförandet skulle på ett slående 



