160 Eliel Aspelin. 



sätt framställa för blicken det som reglernas tyranni nödgas att kläda i berät- 

 telsens form såsom väsentliga delar af handlingen. 



Lamotte vill ej härmed hafva sagt, att dessa regler äro absolut onyttiga. 

 De utgöra dock en konst och deras främsta nytta är att de afskräcka medel- 

 måttiga begåfningar från tragedin. De äro en probersten för den erforderliga 

 talangen. För det andra utgöra de, noggrant iakttagna, en stor del af vår 

 njutning. Styckena behaga oss såsom förnuftsenliga och emedan vi se huru- 

 dana svårigheter det galt att öfvervinna. Han har derför ej anspråket att 

 till intet göra dessa regler; han vill blott säga, att man ej borde hålla på 

 dem med sådan vidskepelse, att man ej ville uppoffra dem för väsentligare 

 skönhet. 



„Handlingens enhet är otvifvelaktigt af mera fundamental natur, och man 

 kunde först tro, att den sammanfaller med intressets enhet. Jag tror dock ej, 

 att det är samma sak. Om flere personer äro på olika sätt intresserade i 

 samma tilldragelse och om de alla äro lika värda att jag tager del i deras 

 lidelser, så förefinnes en handlingens, men icke intressets enhet, emedan jag i 

 detta fall ofta förlorar några ur sigte, för att följa andra, och jag hoppas och 

 fruktar, så att säga, på alltför inånga håll. 



En dam sade en dag om en tragedi, som föreföll henne skön, att hon 

 hade blott en sak att anmärka : den nämligen att deri funnos för många hjeltar. 

 Detta egendomliga yttrande innebar en mycket förståndig tanke: hon menade 

 med hjeltar personer, hvilka gjorde anspråk på hennes beundran och medli- 

 dande; och då hon ej visste hvems parti hon skulle taga, saknade det intryck 

 hon erfor af enhvar af dem tillräcklig bestämdhet och kraft för att fästa henne 

 såsom hon önskat. 



„Men hvari består konsten af den enhet, hvarom jag talar? Deri, ifall 

 jag ej misstager mig, att man genast från styckets början för förstånd och 

 hjerta angifver det hufvudföremål, hvarmed man vill sysselsätta det ena och 



röra det andra"; „vidare att icke införa andra personer, än sådana 



hvilka öka faran eller dela den med hjelten; att alltid sysselsätta åskådaren 

 med detta enda intresse, så att det är närvarande i hvarje scen och att man 

 ej deri tillåter något tal, som under förevändning af försköning, kunde draga 

 sinnet från detta föremål; och slutligen att sålunda gå fram ända till upplös- 

 ningen, hvari man måste använda det högsta mått af fara och den högsta an- 

 strängning af dygden, som besegrar denna. Jag tviflar ej på att tragedins 

 högsta konst består just deri, och att vid för öfrigt lika skönhet den, hvari 

 dessa vilkor äro bäst fylda, står mycket framom andra. 



Någongång kunde en författare tro, att han efter några ögonblicks afbrott 



