Lamottes afhandlingar om tragedin. ICI 



i afseende å hufvudintressets uppbärande, skulle kunna ersätta skadan genom 

 att snart med större lifaktighet återgå till detsamma; men må han ej förlita 

 sig derpå. Denna eftersträfvade värme af ett återvaknande intresse skulle 

 icke hafva den verkan han hoppas på, ty det gäller att börja från början, om 

 man vill återföra ett engång kallnadt hjerta till en ståndpunkt af rörelse, 

 hvarpå det förut befann sig. Det duger ej att sålunda gifva efter och taga 

 igen, om man vill väcka djupa intryck; i stället för att ständigt slå an på 

 samma ställe, bör man föra det från intryck till intryck till den högsta grad 

 af känslighet, hvaraf det är förmöget. 



Lamotte hade måhända kunnat vara mera mångordig vid behandlingen af Lamottes 

 dessa den pseudoklassiska tragedins kardinalregler; men rättvisligen bör med- *"*** a { **" 



r D oj o hetsreglerna 



gifvas, att han i hufvudsak anför allt hvad som behöfver sägas och efter honom i nne Miier 

 sagts, för att bevisa deras värdelöshet och oförnuftighet. Men sällan har sundt«"* beMßgt. 

 förstånd talat för döfvare öron. voltaire. 



I företalet till 1730-års upplaga af sin „Œdipe" har Voltaire uppträdt 

 mot Lamotte. Den ton, hvari han utlåter sig om den reformerande kritikern, 

 är synnerligen aktningsfull. „Emedan Lamotte, säger han, vill uppställa regler, 

 helt och hållet stridande mot dem, som ledt våra store mästare, är det till- 

 börligt att försvara de gamla lagarna, icke derför att de äro gamla, utan 

 emedan de äro goda och nödvändiga och kunde i en man af hans förtjenst 

 hafva en fruktansvärd motståndare". Den aktning, som framträder i dessa 

 ord och äfven annorstädes, hindrar likväl ej Voltaire att försvara enheterna 

 med de gamla falska bevisen — åskådaren kan ej uppfatta mera än ett före- 

 mål d. ä. en handling i sönder, en handling han ej försiggå på flere ställen 

 och naturligtvis kan ej tiden då heller vara mera än en — hvadan ock re- 

 sultatet blir, att det är den besegrade svårigheten, hvarefter den tragiska dik- 

 tens värde mätes. „Jag beundrar, att en man har kunnat på ett enda ställe 

 och på en enda dag låta försiggå en enda tilldragelse, som jag med mitt för- 

 stånd utan möda fattar och för hvilken mitt hjerta gradvis intresseras. Ju 

 bättre jag inser, huru denna enkelhet -varit svår att uppnå, dessinera tjusar 



den mig (!)" Detta är alldeles nog, för att karakterisera den ståndpunkt 



Voltaire (han hade dock redan varit i England och lärt känna Shakespeare) 

 intager i nämnda uppsats, som Jullien (1857!) kallar: „un morceau qui peut 

 passer pour un chef-d'œuvre de pensée, de style, de bonne critique et de 

 politesse". 



Man skulle tro, att Lamottes hänvisning till operan bort väcka Voltaire 

 och andra till eftertanke. I operan hörde det ju till regel att förnärma de 

 lagar, hvilka ansågos oundgängliga för tragedin, och erfarenheten vitnade, att 



21 



