Lamottes afhandlingar om tragedien. !<>•"> 



intresse skulle kunna behaga ensamt för sig, i stället för att de tre enheterna 

 kort om godt (sèchement) iakttagna icke för sig skulle uppvärma åskådarne". 

 Som bevis anför han bland annat äfven Corneilles ..Cid", hvari han anser ej 

 blott rummets och tidens utan äfven handlingens enhet saknas, men deri dock 

 intressets enhet herskar. 



Som jag redan nämnde, är utkastet till ..Coriolanus" det bästa beviset på 

 att Lamotte verkligen eftersträfvade dramats fullständiga frigörelse. Ur svaret 

 på Voltaires kritik må derför ännu följande rader citeras: „Allt hvad jag här- 

 tills anfört hör förklara, huru jag kommit mig till att antaga det „Coriolanus", 

 såsom jag planlagt den och frigjord från enheterna, skulle kunna behaga ett 

 folk, som är tänkande, men mindre älskar regler. Ni utropar, att ett tän- 

 kande folk icke kan låta bli att älska regler. Ja, min herre, i fall reglerna 

 skulle innebära förnuft; men då de icke äro något annat än godtyckliga stad- 

 ganden, så kan man mycket väl hafva sundt förstånd, utan att hålla på dem". 

 Det är ju ord och inga visor! 



En synnerligen intressant tillfällighet må det kallas, att Lamotte tagit 

 Coriolani saga till motiv, för att hastigt skizzera planen till en tragedi, obe- 

 roende af „reglerna". Planen sammanträffar väl ej fullständigt med Shake- 

 speares tragedi; men emedan bada hållit sig nära till historien, har stor öf- 

 verensstämmelse uppstått. Något skäl att antaga det Lamotte kännt till Sha- 

 kespeares berömda dikt förefinnes ej, ty, såsom redan förut anmärkts, har man 

 ej något bevis på att han skulle gjort bekantskap med den engelska dra- 

 matiken. 



Det är i den langa recensionen af Voltaires „Mérope" Lessing kommer öfverens- 

 sig att utförligare tala om enheterna (H. Dr. 44, 45, 46). Han uppvisar der, * fammelse 



v ' mellan La- 



hurudana osannolikheter de förorsakade och huru de franske författarne sökte motte oc ] t 

 kringgå svårigheterna, för att nå en regelbundenhet, som i grunden var blott Lessing. 

 skenbar. I afseende å tidens enhet säger han det ej vara nog med att den 

 fysiska enheten bevaras; dertill måste äfven komma den moraliska enheten, 

 hvars förnärmande är för hvarochen kännbart. Med moralisk enhet förstår 

 han detsamma, som Lamotte menar med sin yrkan på en tidsutsträckning, mot- 

 svarande ämnets natur. I det hela sammanfalla Lamottes och Lessings åsigter 

 om dessa två enheter fullkomligt. Med sin större vetenskaplighet går Lessing 

 dock längre i frågans utredning, då han framhåller, att rummets och tidens 

 enhet hos de gamle voro endast så att säga följder af handlingens enhet och 

 svårligen skulle noggrannare observerats, ifall ej tragedins förbindelse med 

 kören kommit dertill. Det tvång, som derigenom lades på tragikerne, förde 

 till största möjliga förenkling af handlingen, hvarigenom äfven sannolikheten 



