164 K Ijt EL ASPELIN. 



bevarades. Fransmännen deremot hade blifvit påverkade af de spanska styc- 

 kenas „vilda intriger" och nöjde sig ej med samma enkelhet som de gamle, 

 medan de likväl på samma gång fattade rummets och tidens enhet, icke såsom 

 följd af handlingens, utan som oundgängliga vilkor för föreställningen af en 

 handling. Den tredje enhetsregeln behandlar Lessing icke vidare. Dock fram- 

 träder hans åsigt derom på flere ställen. 



Den tankeföljd, som här kort antydts, slutar Lessing med satsen: „Den 

 strängaste regelbundenhet kan ej uppväga de minsta fel i karaktererna". Vi 

 hafva förut sett, att Lessing ansåg karaktererna och deras utveckling för huf- 

 vudsaken i dramat och derför uppställer han deras följdriktighet såsom en 

 väsentlig fordring gentemot de oväsentliga reglerna. Nedanföre skola vi få 

 se, huru äfven Lamotte lägger all vigt på karakterernas konseqvens, när det 

 gäller att få det intresse till stånd, hvars enhet han håller på. Det kan der- 

 för sägas, att Lessings ord i det hela innehålla det samma som Lamotte me- 

 nar med sin fjerde enhet. På ett annat ställe (H. Dr. 16) falla sig ock orden 

 mera direkt öfverensstämmande, nämligen i satsen: „En tragisk skalds enda 

 oförlåtliga fel är, att han lemnar oss kalla; må lian intressera oss och göra 

 med de små mekaniska reglerna livad han tycker!" Sålunda se vi att La- 

 motte i afseende å kritiken af „enheterna" i det hela framhållit allt livad 

 Lessing har att säga om dem. Att Lessing är sjelfständig i sitt sätt att be- 

 kämpa dem och icke har något undseende för fördomen, förringar ej Lamottes 

 förtjenst. 



Slutligen må nämnas, att Lessing (H. Dr. 1) äfven yrkar på de medel, 

 genom hvilka Lamotte anser intressets enhet böra befordras. Sålunda får ej 

 åskådarnes deltagande och beundran fördelas på alltför många. Mot denna 

 regel hade t. ex. den unge skalden Cronegk brutit, då han i en tragedi „Co- 

 drus" låtit utom titelhjelten äfven flere andra personer vara lika beredda att 

 offra sitt lif för fosterlandet. För det andra bör lidelsernas utveckling fortgå 

 utan språng i en så illusorisk stegring, att åskådaren måste intresseras om han 

 vill eller icke. Härom dock mera i annat sammanhang. 

 Om versifi- Den senare hälften af afliandlingen egnas uteslutande åt versifikationen, 



Kationen. i lv ilket ord Lamotte gifver en vidsträckt betydelse. 



Hvad författaren här yttrar är ej af samma intresse, som det föregående. 

 Emellertid skall jag upptaga hufvuddragen jemte de enskilda partier, hvilka 

 visa Lamotte stående öfver samtiden, ty sådana saknas ej heller. 



Versifikationen kan betraktas från två särskilda synpunkter : för det första 

 såsom konsten att binda tanken under ett visst tvång, hvarpå versformen be- 

 ror; för det andra såsom tal d. ä. med afseende å tankeinnehållet och stilen. 



