Lamottes afhandlingar om tragedin. 165 



Alexandrinen är antagen för dramat såsom varande närmast prosan. Måhända 

 har man begått ett misstag deri; ty den fria versen är ännu närmare prosan 

 genom att rimmen äro aflägsnare från hvarandra och genom större omvexling 

 i versmåttet, som ej alltid slår örat med en enda ganska trång och ständigt 

 noggrant upprepad symmetri. Emellertid har man vant sig dervid och det 

 vore farligt att försöka något nytt. Då versens få regler följas, fyller poeten, 

 hvad i det hänseendet fordras. I afseende å versifikationen såsom tal äro 

 deremot flere omständigheter att iakttaga. 



Anspråken ställas här på: renhet i afseende å ordmaterialet, klarhet med 

 hänsyn till framställningen, ädelhet (noblesse) i tanke och uttryck samt lämp- 

 lighet (convenance). Stilens ädelhet består i att man i tragedin, hvari furstar 

 och konungar tala, använder det valda språk, som är dem eget, samt begagnar 

 det till och med mera oafbrutet än de i verkligheten göra det, emedan man 

 framställer dem på teatern på höjden af det anständiga (dans leur plus grande 

 décence). Med diktionens lämplighet afses, att den bör hafva en ton, som 

 motsvarar ämnet, personernas karakterer och situationerna och deraf härleda 

 sig skiljaktigheter, de der benämnas skiljaktigheter i stil, men hellre borde 

 kallas skiljaktigheter i stämning och idéer: sublimt, heroiskt, patetiskt och 

 enkelt. 



Den allmänna lämpligheten, som innefattar allt under sig, är att vara 

 naturlig, d. v. s. att icke låta personerna tala på annat sätt än naturen skulle 

 ingifva menniskor, hvilka äro i den ställning och upprörda af de lidelser, 

 hvilka man framställer. Våra skalder hafva länge varit långt aflägsnade från 

 denna princip. Begärliga efter besynnerligheter och mera smickrade af det 

 svåra och bizarra än det lätta och naturliga, tänkte de icke på att skildra, 

 utan att gifva prof på qvickhet. När en dålig smak råder, böjas äfven stora 

 snillen under densamma, ty menniskorna utveckla sig icke ensamma: de födas 

 till lärjungar af allt det som omgifver dem, det som de i sin barndom höra 

 beundras blir föremål för deras täflan. Dertill kommer skaldens begär att 

 vinna bifall, för att afhålla dem från att reformera tidens smak. Corneilles 

 „Cid", Rotrous „Venceslas" och Duryers „Scévole" kunna tjena som bevis. 

 Alla dessa tragedier hafva i flera afseenden bidragit till att fullkomna teatern, 

 men med hänsyn till diktionen lida de af sin tids fel. Må man undersöka de 

 mest genomarbetade scener och man skall finna, att skalderna först haft i 

 högen grunden till en förståndig tanke, men att de föraktat den under dess 

 naturliga form såsom alltför vanlig och bemödat sig att kläda den i bisarra 

 figurer och aflägsna häntydningar, så att de tagit sig två besvär i stället för 



