166 P; LI EL A SPEL IN. 



ett: det ena att tänka förståndigt och det andra att maskera det som de tänkt 

 i en flärdfull figurlek. 



Med anslutning till några exempel på ord- och tankelekar fortsätter La- 

 motte: Skilnaden mellan ord- och tankelekar hestår deri, att man i de förra 

 missbrukar likheten mellan ord, för att sammanföra idéer, hvilka ej stå i något 

 förhållande till hvarandra, något som alltid måste åtföljas af en viss tomhet 

 i afseende å tanken; i stället för att tankelekarnas fel ligger deri, att det na- 

 turliga förnärmas i det man anstränger sig att ordna sina tankar i en glän- 

 sande och svår symmetri, fremmande både för lidelsen och det allvarliga tän- 

 kandet. Så t. ex. när Ladislas talar till Cassandre: 



Sachons si mon hymen ou mon cercueil est prêt. 



Impatient d'attendre, entendons mon arrêt. 



Parlez, belle ennemie, il est temps de résoudre 



Si vous devez lancer ou retenir la foudre. 



Il s'agit de me perdre ou de me secourir. 



Qu'en avez-vous conclu? faut-il vivre ou mourir? 



Qui des deux voulez-vous, ou mon coeur ou ma cendre'.'' 



Et quel des deux aurais-je, ou la mort ou Cassandre? 



L'hymen à vos beaux jours joindra-t-il mon destin? 



Ou si votre refus sera mon assassin? 



Dessa ständiga antiteser, hvilka i nya uttryck alltid upprepa samma sak, an- 

 gifva mycket mera en skald, som drömmer en sonnet, än en älskare, som ut- 

 talar sin smärta, I stället för hjertats naturlighet känner man der endast det 

 arbetande förståndet, som anställer en parad med sin smidighet. Ofta äro ej 

 ens de vackraste ställen hos Corneille fria från dessa fel. hvilka samtiden räk- 

 nade honom till förtjenst. I och för sig äro antiteserna icke förkastliga; 

 tvärtom falla de sig stundom alldeles naturliga. De blifva klandervärda först, 

 när man känner, att de äro sökta och ständigt återkommande. Hos Racine, 

 säger Lamotte, skall det ej vara lätt att finna sådana fel. 



I några slutord försvarar sig författaren mot dem, hvilka möjligen in- 

 vända, att han alltför flyktigt behandlat frågorna om versmåttet och välljudet, 

 medan han ej förbisett något beträffande versifikationen såsom tal, med an- 

 märkningen, att hela den harmoni, hvarom göres så mycket väsen med afseende 

 å skön vers, i sjelfva verket aldrig är något annat än föreningen af allt som 

 hör till talets convenance och noggrant iakttagande af reglerna för vers- 

 byggnaden. 

 Natursan- Det är lätt att i denna Lamottes framställning om versifikationen obser- 



mng yrkas. y j ]uj , u ^ ^ j yigsa ^ bänger vid det gamla, under det han sam- 



