Lamottes afhandlingar om tragedin. 167 



tidigt kommer fram med modernt klingande, slående anmärkningar och yrkan- 

 den. Oberoende af att han ännu utan minsta reservation anser tragedin vara 

 endast konungar och furstar samt deras vederlikar förbehållen, fordrar han 

 under uttrycket versifikationens „convenance" — en term, som ej låter ana sådant 

 — framförallt sanning och naturlig enkelhet i diktionen. De kritiska anmärk- 

 ningar han med hänsyn dertill riktar mot äldre skalder äro förträffliga. I jem- 

 förelse med Corneille hade han nog skäl att gifva Racine erkännande för 

 större naturlighet; dock synes berömmet för obegränsadt. Emellertid får man 

 ej begära för mycket. Äfven jemförd med Lamottes yngre samtida och efter 

 honom kommande förtjenar Racine detta pris. Den störste af dem, Voltaire, 

 rönte ju långt starkare inflytande af Corneilles diktning och hans tragedier 

 ådagalägga nogsamt, att spelet med antiteser, „tankelekarna", långt efter La- 

 mottes dagar skattades som den tragiska versens högsta prydnad. 



Angående Lamottes i slutorden framträdande uppfattning om verskonsten 

 skall särskildt talas i anledning af hans fjerde afhandling. 



