168 Eliel Aspelin. 



III. 



Om kritik. Af handlingen, „Discours à l'occasion de la tragédie de Eomulus" (Tome 



IV ss. 135 — 190), inledes med några sidor om kritiker, hvartill författaren 

 funnit anledning i de anmärkningar — för det mesta klandrande — man rik- 

 tat mot hans egna poetiska verk. För angifvandet af tankegängen kan det 

 vara nog att citera följande fromma önskningar, hvilka illa behandlade skrift- 

 ställare och artister i alla tider pläga upprepa. 



Det förnuftiga vore, att endast upplysta och opartiska personer hade rätt 

 att kriticera. I en väl ordnad republik väljer man sådana till censorer. I 

 det litterära samhället borde en likartad polis finnas och då vore kritiken af 

 stor nytta. Upplysta personer skulle ej uppställa andra principer för konsten 

 än sådana, som vore säkra och väl genomtänkta, samt gjorde rättvisa tillämp- 

 ningar, i det de precis angåfve, hvari felen bestå och medlen att undvika 

 dem. Föröfrigt skulle de såsom opartiska ej rikta retsamma och upprörande 

 förebråelser mot författarne utan grundade anmärkningar i en hänsynsfull form, 

 som gjorde dem öfvertygande och uppmuntrande författaren hjelpte honom att 

 rätta sig, ty denne måste vara bra oskicklig, för att man ej i ett af allmän- 

 heten med bifall helsadt stycke skulle finna någon anledning till rättvist 

 beröm". 



En rik hand- När Laniotte härpå åter går till sitt egentliga ämne, tragedin, upptager 

 Töredraaa ^ an ^ ^ rs * eu fråg a > som står i sammanhang med den förut behandlade om 



framför en valet af handling. Man hade anmärkt mot „Eomulus", att deri förekomma 

 för mycket händelser (incidents) och det ger anledning att undersöka, hvilket- 

 dera härvidlag är att föredraga, rikedom eller enkelhet. Denna betraktelse är 

 i det hela så ytlig, att äfven på detta ställe ett enda citat är tillräckligt för 

 att återgifva det hufvudsakliga, praktiska resultatet: Om man frågar, säger 

 författaren, hvilkendera bereder åskådarne större njutning, så erkänner jag, 

 att jag mycket föredrager händelsernas mångfald af det skäl att i en alltför 

 enkel tilldragelse omvexlingen kan blott vara ringa (fine) och grundmotivets 



enkel. 



