Lamottes afhandlingar om tragedin. 169 



enformighet gör sig starkare gällande än omständigheternas olikhet, hvaremot 

 vid mångfalden (under förutsättning att hon alltid hänför sig till ett och samma 

 intresse) förstånd och hjerta röras i hvarje ögonblick genom känbart vexlande 

 taflor och sålunda både nyfikenheten och passionen på engång och säkrare 

 tillfredsställas. Så har t. ex. „Bérénice", oaktadt sitt öfverflöd på känslor, 

 aldrig kunnat göra annat intryck än det af en elegi och den måste glömmas, 

 för att med nöje återses, medan „Cid", oaktadt händelsernas mångfald, fort- 

 farande fängslar, så ofta den än åter upptages sedan nära ett sekel tillbaka. 

 A andra sidan måste medgifvas, att det erfordras långt större kraft att uppe- 

 hålla ett alltför enkelt ämne genom detaljernas rikedom och skönhet. I det 

 hänseendet är „Bérénice" ett mästerstycke och det är förvånande, att Racine 

 kunnat frambringa „så mycket blommor på ett så trångt fält". 



Om riktigheten af livad Lamotte här yttrar kunna icke tu tal vara. En 

 nutida läsare tycker blott, att sådant knapt skulle tarfvat någon bevisning. 

 Emellertid kunde det nog behöfvas på den tiden, då man så allmänt behand- 

 lade de för ett regelrätt fem akters drama ofta ytterst knappa antika tragedi- 

 motiven. För öfrigt är Lamottes försvar för en rik handling ett uttryck af 

 den önskan efter större lif och rörelse i tragedin, som senare med mycken 

 bestämdhet uttalas. 



I förhållande till händelsernas mångfald fordras större skicklighet att Om exposi- 

 lägga sådan grund för dem, att de, ehuru ej förutsedda, dock vid deras inträ- timen ' 

 dande synas vara en naturlig följd af den ställning, hvari man först tänkt sig 

 handlingen och deri deltagande personer. Derför påkallar tragedins begyn- 

 nande några reflexioner. 



Expositionen består i att först lägga grundvalarna för stycket, i det man 

 framställer de föregående tilldragelser, hvilka utgöra en anledning till de kom- 

 mande. Dervid bör man angifva personernas karakterer och intressen samt 

 framför allt stämma förstånd och hjerta för det hufvudintresse, hvarmed man 

 vill sysselsätta dem. Men enär tragedin är en handling, måste skalden dölja 

 sig från begynnelsen, så att man icke märker, att han gör sina förberedelser 

 och att det är han, som anordnar mer än aktörerne spela. 



Expositionen i många af våra tragedier liknar mycket mindre en del af 

 handlingen än de gamles prologer, hvari en skådespelare framträdde, för att 

 för åskådaren förklara den handling, som skulle framställas, i det han helt 

 enkelt berättade de föregående händelser, hvilka lågo till grund derför, så att 

 skalden derigenom slapp ifrån den besvärliga konsten, att, om jag så får säga, 

 förena ställningarna med byggnaden och förvandla dem till ornament. 



Corneille erbjuder i „Rodogune" det förnämsta exemplet på en kall ex- 



