170 Eliel Aspelin. 



position. Deri låter han eu ointresserad aktör berätta en för tragedins för- 

 stående nödvändig historia och dertill en så lång, att han nödgats dela den 

 på två scener. Samme skald har dock äfven gifvit exempel på en skicklig 

 exposition, redan den en vigtig handling. Det är i „Mort de Pompée", hvari 

 Ptolomaeus rådslår angående den hållning han hör iakttaga efter framgången 

 vid Pharsalus. 



Det finnes många nyanser mellan de två nämnda expositionerna, men er- 

 kännas måste, att våra flesta tragedier hafva största likhet med den förra ocli 

 att man sällan tänker på att efterlikna den senare. Skalden drar sig vanligen 

 från saken, så att han låter en aktör relatera åt en annan alla de berättelser, 

 som behöfvas, än under förevändning af att upplysa en person, som ej är inne 

 i affärerna, än påminnande honom om det som han möjligen glömt, någongång 

 också sägande, att han erinrar sig det, liksom om det vore skäl att ånyo 

 upprepa historien. 



Deraf härleda sig tvenne svagheter: den ena likformighet, den andra trå- 

 kighet. Åskådaren är till den grad van vid detta bruk, att han i början är 

 endast åhörare : han räknar ej på att det redan vore tid att blifva gripen. 

 Reglerna vilja, att han väntar och han afstår första akten och stundom mera 

 dertill för skaldens behof under förhoppning, att denne derigenom skall för- 

 skaffa honom stor själsrörelse. 



Jag upprepar ännu eugång, att hela tragedin bör vara handling och, om 

 möjligt är, den första scenen lika väl som de öfriga. 

 Lamotte på Hos Lessing har jag ej observerat något om dramats exposition ; men 



den nya ,jerför fi nnes e j anledning att tvifla det han icke skulle varit af samma tanke 

 höjd. som Lamotte. Säkert är att denne här står på den moderna estetikens höjd. 

 Ty i hufvudsak är intet att rätta eller tillägga till livad han sagt. Han vill 

 att äfven expositionen skall vara handling, d. ä. vara „fyld med dramatisk 

 rörelse och utgöra en organisk del i dramats byggnad", såsom Gustav Frey- 

 tag *) uttrycker sig, samt förbereda det kommande. Den kritik Lamotte från 

 denna ståndpunkt riktar mot de franska tragikernas sätt att begynna sina 

 stycken är i lika grad giltig och bär alltigenom en rent af modern anstryk- 

 ning. — Om bestämningen, att expositionen bör förbereda, men icke låta för- 

 utse det kommande, blir strax nedanföre anledning att tala. 

 Om situa- Tyvärr visar sig vår författare icke från en lika förmonlig sida vid be- 



tionerna. handlingen a f d eu härnäst följande frågan om situationerna. Framställningen 

 är likväl alltför karakteristisk för att ej förtjena ett utförligare referat, hvar- 



*) Die Technik des Dramas, 4 Aufl. Lpzg 1881, s. 101. 



