172 Eliel Aspelin. 



Igenkänningsscenerna äro bland de situationer, hvilka kunna lyckas med 

 minsta grad af nyhet och förtjenst från författarens sida. Dock icke sådana' 

 igenkänningar, hvarvid personerna helt enkelt återse hvarandra och scenen ' 

 efter ett ögonblicks af brott fortlöper som vanligt — de äro farliga, emedan 

 den första öfverraskningen hastigt sjunker och ledsnad uppstår. Nej, jag me- 

 nar sådana igenkänningar, hvilka bero på särskild upplysning, i det två för 

 hvarandra kära personer, hvilka aldrig sett hvarandra eller hvilka, skiljda sedan 

 lång tid tillbaka, tro hvarandra vara döda eller åtminstone långt aflägsnade 

 från hvarandra, småningom uppröras genom ömsesidiga frågor och enskildheter, 

 som de meddela hvarandra, samt slutligen vid en afgörande punkt plötsligt 

 igenkänna hvarandra. Ah ma mère! ah mon fils! ah mon frère! ah ma soeur! 

 Endast dessa utrop framkalla nästan ofelbart tårar och, utan att fråga om si- 

 tuationen liknar en annan eller om hon är riktigt motiverad, låter man hän- 

 föra sig af personernas rörelse; ty ju starkare rörelsen är desto mindre frihet 

 gifves att reflektera om den är berättigad. 



Filosoferne må icke gäckas öfver de aningar och de instinktartade kän- 

 slor, som vi låta framträda vid dessa möten. Må de t. ex. icke tadla, att en 

 fader i närheten af en okänd son känner en hemlig rörelse, som föregår upp- 

 täckten. De skola bevisa, att sådant ej är naturligt, utan inbillning; men sak 

 samma, låt oss fullfölja vårt mål och begagna oss af allmänhetens föreställ- 

 ningar för dess eget nöje. Det som hon tror vara naturligt skall verka på 

 henne såsom natur. — För öfrigt gäller för igenkänningsscenerna, att man ej 

 bör låta en sådan, sedan rörelsen nått sin höjd och igenkännandet egt rum, 

 urarta till ett långt samtal om den närvarande ställningen, åtminstone ej med 

 mindre det kan hållas lika patetiskt, något som svårligen låter göra sig. 

 Lessing om Lamottes tankar om situationernas vigt och betydelse i allmänhet äro nog 



situaho- r jkj.jn a . Likaså var anmärkningen om att tragediförfattarne icke sällan anli- 



nerna och ° a a 



öfverrask- tade gamla och kända situationer af behofvet påkallad, ty, såsom redan förut 

 ningar. erinrats, satte pseudoklassikerne alltför liten ära i att söka originela motiv. 

 Men medgifvet, att värdet af nya och intressanta situationer bör skattas 'högt, 

 så kan det dock aldrig försvaras, att skalden söker nå dem på det naturligas 

 bekostnad. Den frihet Lamotte i detta afseende synes beredd att medgifva 

 författaren står dessutom i strid med hans egen flerestädes uttalade fordran 

 på naturlig och tillräcklig motivering. 



Det är blott i förbigående Lessing talar om situationernas betydelse för 

 tragedin, men då gör han det visserligen med ord, hvilka delvis sammanfalla 

 med Lamottes åsigt i frågan. Till först sker det i kritiken af Thomas Cor- 

 neilles tragedi „Essex" (H. Dr. 24). Lessing citerar ur Voltaires recension 



