Lamottes afhandlingar om tragedin. 173 



af samma stycke bland annat anmärkningen, att tragedin, oaktadt karaktererna 

 voro förfelade, likväl vunnit publikens ynnest, emedan situationen i och för 

 sig var rörande. Godkännande detta utropar Lessing: Så stor vigt ligger för 

 den tragiska skalden på valet af ämne. Endast derigenom kunna de svagaste 

 och mest orediga stycken göra ett slags lycka. Senare (H. Dr. 51) heter 

 det: i tragedin äro karaktererna mindre väsentliga; skräck (längre fram be- 

 gagnas ordet fruktan) och medlidande framgå ur situationerna. Det är allt 

 det samma som Lamottes yttrande, att ett styckes verkan i främsta rummet 

 beror af desamma. Att Lessing likväl icke låter gripande situationer gälla 

 som ursäkt för tvungna och onaturliga förberedelser, syues af den långa och 

 dräpande kritik han egnar just den tragedi af Corneille, som Lamotte tagit 

 till föredöme. Resultatet af granskningen är, att Corneille i „Rodogune" be- 

 handlat sitt ämue som ett qvickhufvud (ein witziger Kopf), men icke som ett 

 snille, ty det senare älskar enfald, det förra förveckling. Det kan ej falla 

 honom in att anse den af Lamotte berömda och i och för sig visserligen dra- 

 matiska situationen som en giltig ursäkt för det onaturliga, han uppvisar i ka- 

 rakterernas teckning och handlingens anordning. 



Vid talet om „igenkänningsscenerna" urartar Lamottes framställning till 

 på hans tid vanlig receptskrifning. Asigterna äro dock förtjenta af att här 

 upptagas ej blott, såsom redan nämndes, för jemförelsen med Voltaire, utan 

 äfven, emedan Lessing omständligt behandlat samma fråga. 



Det är Voltaires „Mérope", som gaf anledningen. Voltaire hade, då 

 han skref sin tragedi efter den italienska skalden Maffeis drama af samma 

 namn, äfven accepterat dennes anordning att låta Égisthe vara okänd för sig 

 sjelf och andra ända tills han plötsligen igenkännes i samma ögonblick modern 

 Mérope är i beråd att låta döda honom, såsom sin sons förmodade mördare. 

 I en af Hyginus meddelad berättelse, som sannolikt är fabeln till en tragedi, 

 hvari Euripides behandlat samma ämne, vet den unge prinsen sjelf liksom lä- 

 saren (åskådaren) redan före igenkänningsscenen hvem han är. Här uppstår 

 af sig sjelf frågan: hvilketdera är af större dramatisk verkan? Lessing finner 

 svaret hos Diderot, som i sin „Discours de la poésie dramatique" på ett ori- 

 ginelt sätt kriticerar de franske klassikernes smak för öfverraskningar och 

 fruktan för att låta åskådaren på förhand ana eller veta af hvad komma skall. 

 Enligt Diderots mening skulle effekten blifva mycket större genom ett mot- 

 satt förfarande. „Om personernas ställning är obekant, så kan åskådaren ej 

 intressera sig starkare för handlingen än för personerna. Men åskådarens in- 

 tresse fördubblas, när han har nog klarhet och känner, att handling och tal 

 skulle vara helt annorlunda, om personerna kände hvarandra. Blott då skall 



