174 Eliel Aspelin. 



jag knapt kunna vänta, livad det skall bli af dem, när jag kan jemföra det 

 hvad de i verkligheten äro med hvad de göra eller vilja göra. — I motsatt 

 händelse blir hela dikten en följd af små konstgrepp, livarigenom man ej 

 förmår frambringa annat än en kort öfverraskning". 



Men Lessing stannar ännu icke här. Han kommer att tänka på Euripi- 

 des' vana att nästan alltid genom prologen låta åskådaren veta ej blott för 

 tragedins förstående nödiga, föregående fakta, utan äfven det mål, hvartill han 

 ville föra dem. Detta hade pseudoklassicismen betecknat som ett fel. Lessing 

 tar den store tragikern i försvar. Han visste, säger han, att hans konst vore 

 mäktig af en långt högre fullkomlighet än att blott grunda sig på nyhet och 

 öfverraskning, han visste att tillfredsställandet af en barnslig nyfikenhet vore 

 det minsta, hvarpå den kunde göra anspråk. 



Det förde mig för långt att utförligare referera Lessing. Det anförda är 

 nog, för att ådagalägga, huru långt han i denna punkt hunnit framom .Lamotte. 

 I fall Lessing kommit sig att tala om expositionen, så hade han utan tvifvel i 

 denna riktning utvecklat det som Lamotte derom yttrat. Försvaret för Euri- 

 pides' prologer innebär naturligtvis ej, att han skulle velat föredraga deras 

 form framför den som en organisk del i totalhandlingen ingående expositionen; 

 men väl, att skalden alls icke behöfver frukta att låta åskådaren redan från 

 början förutse hvad som komma skall. 

 Om karakte- Jag tillägger ännu, säger Lamotte, att situationernas verkan och egen- 



rema. dc-mliga skönhet bero af karaktererna hos de personer, hvilka taga del i 

 dem, och detta utgör tillräckligt skäl för författarne att ej försumma något i 

 afseende å uppfinningen af karaktererna, de (1er böra hafva inflytande på allt 

 det öfriga. 



Karakter är ej annat än sammanfattningen af de egenskaper, passioner 

 och stämningar (humeurs), hvilka man förenar i en och samma person. Oaf- 

 sedt nyheten, som jag fordrar öfverallt, åtminstone i någon grad och hvarför- 

 utom det ej lönar mödan att skrifva, böra karaktererna vara naturliga, intres- 

 santa och konseqventa. 



Karaktererna böra vara naturliga. Denna princip bjuder uteslutning af 

 alltför bisarra idéer, hvartill ej ansats finnes hos åskådarne sjelfva och hvarom 

 de ej heller eljes hafva någon erfarenhet. Man vill öfverallt igenkänna det 

 menskliga. Huru skulle man känna sig tilldragen af inbillade porträtt, hvilka 

 ej likna något, som man känner! Dermed är icke sagdt, att ej i naturen en 

 underbar omvexling skulle förekomma och att ej de mest besynnerliga idéer 

 skulle kunna få rum i ett hufvud; men dessa ytterligheter äro undantag, 

 värdefulla för historien, utan att tragedin någonsin kan godkänna dem. 



