Lamottes afhandlingar om tragedin. 175 



Emedan man ej skulle tro pä dem, skulle de ej skänka den för teatern egen- 

 domliga njutning, som beror på imitationen. 



Såsom exempel anföres främst Corneilles „Pertharite". Skalden sjelf 

 skylde styckets fall på att deri behandlades den äktenskapliga kärleken, som 

 då ej mera var på modet i Frankrike; men orsaken låg utan tvifvel i karak- 

 terernas och idéernas besynnerlighet. 



Ett annat brott mot det naturliga vore att förena känslor som strida mot 

 hvarandra. Så t. ex. är det onaturligt, att Horace, som ömt älskat sin svåger 

 Curiace plötsligt, efter att hafva hört det Alba valt denne och Rom honom 

 sjelf till sin kämpe, afskuddar sig sin känsla och utropar: 



Albe vous a nommé; je ne vous connais plus. 



Så, ifall man tar versen efter orden. Skådespelaren Baron återgaf dock ka- 

 rakteren sanning, när han framsade versen med vek röst, liksom ville han 

 säga: jag vill ej mera känna dig; jag skall kämpa som om vi ej kände hvarandra. 



För det andra böra karaktererna vara intressanta och det kunna de blott 

 vara på tre sätt, antingen genom en fullkomlig och oblandad dygd eller genom 

 imponerande egenskaper, vid hvilka fördomen binder en föreställning om stor- 

 het och dygd, eller genom en förening af dygder och svagheter, hvilka erkän- 

 nas för sådana. 



De absolut dygdiga karaktererna äro sällsynta, emedan de icke erbjuda 

 vexlingar, ty dygden är en och dess gång är enahanda, hon skall i samma 

 förhållande fatta samma beslut och hon beherskar på lika sätt alla passioner. 

 Derför skulle oaktad t förändrade namn och händelser personerna förbli oför- 

 ändrade. — Som exempel på en dygdig man på teatern kan titelhjelten i 

 Pradons tragedi „Regulus" (1688) tjena. Han fattar alltid, utan att tveka, det 

 mest heroiska beslut, livad det än må kosta honom, och med denna beslut- 

 samhet förenar han en på teatern nästan okänd anspråkslöshet. De flesta af 

 våra hjeltar öfverdrifva sin egen vigt: de äro alltid sjelf sina främsta pane- 

 gyrister och det synes som gjorde de aldrig något stort af annat skäl än för 

 att berätta det. Emellertid medges, att så fullkomliga karakterer sällan äro 

 anslående; de representera själar af en högre ordning, hvilka likna oss för 

 litet för att röra oss. 



Det andra sättet, hvarigcnom karakterer kunna vara intressanta, är att i 

 dem ingå egenskaper, hvilka, ehuru i och för sig oförnuftiga, dock göra in- 

 tryck af storhet och dygd. Som exempel härpå uppställes ett par karakterer 

 ur „Romulus" och främst hufvudpersonen, som drifver tapperheten till öfver- 



