176 Eliel Aspelin. 



dåd och förtroendet till sin egen kraft ända till fanatism (om det tillätes att 

 med detta ord uttrycka öfverdrift af förtroende). 



Slutligen gör man en karakter intressant genom blandning af dygder och 

 svagheter, erkända som sådana, och tror författaren, att denna utväg är den 

 säkraste. Man beundrar mindre, men är mera gripen. Nära stående — d. ä. 

 sådana, hos hvilka vi se våra egna svagheter • — hafva större rätt till vårt 

 deltagande än fremlingar. — Vidare hafva dessa blandade karakterer den för- 

 del, att de hålla oss i en ständig oro. Den långa vexlande kampen mellan 

 passioner och dygder bringar vår själ i vexlande rörelse och det är just dessa 

 själsskakningar, som utgöra den njutning tragedin kan skänka. 



Med hänsyn till kar akter ernås Jconseqvens (c. soutenus) skall jag göra en 

 enda reflexion. Man vet i allmänhet nog, att de icke böra förneka sig; att 

 en tapper man icke bör göra sig skyldig till en feg handling, ej heller en vis 

 man till en oförståndig. Men man vet ej lika väl, att alla en persons hand- 

 lingar måste vara enliga med karakterens totalitet och att det ej förslår till 

 att rättfärdiga en enskild handling, att den öfverensstämmer med en af dess 

 egenskaper, men står i strid med karakteren föröfrigt. Man vill ständigt ur- 

 säkta vissa dårskaper, som begås af älskande på scenen, med att skylla på 

 kärlekens natur. Det vore rätt, om man blott hade att hålla sig till denna 

 passion ensamt för sig; men alldenstund den hos olika personer sammangår 

 med olika egenskaper och lynnen, måste äfven dess yttringar vara olika. Kär- 

 leken hos den brottslige résonnerai" icke som hos den dygdige, leder icke den 

 tappre till samma beslut, som den klenmodige o. s. v. 



Det är ej af glömska jag ännu icke talat om förhatliga karakterer (c. 

 odieux). Jag har ansett mig böra behandla dem skildt för sig, för att und- 

 vika oklarhet. — Karakterer af detta slag kunna vara antingen helt och hål- 

 let eller blott delvis förhatliga. De förra böra sällan användas, ty så nöd- 

 vändiga de än stundom äro, så förorsaka de dock alltid en obehaglig känsla 

 af förtrytelse och afsky, något som konsten bör så litet som möjligt göra sig 

 skyldig till. — Imitationen ensam förslår ej till att behaga: det är lika vig- 

 tigt att väl välja föremålen som att skildra dem väl. 



Deremot kunna karakterer, som äro endast delvis förhatliga, någongång 

 med framgång vara de dominerande i ett stycke. Som exempel kunna tjena 

 Cléopatre i „Rodogune" och Medée i tragedin af samma namn. Cleopatra, 

 van vid tronen, kan ej besluta sig för att nedstiga från densamma: hon finner 

 det nedsättande att blifva sin sons undersåte och hon vill hellre förlora allt 

 än afsäga sig makten. Fördomen skall alltid taga denna oförvägna ärelystnad 

 som bevis på en stark själ, och det är detta föregifvet stora motiv, som räd- 



