Lamottes af handlingar om tragedin. 177 



dar Cleopatras brott frän förakt, om också ej från hat. Medea åter är oänd- 

 ligt olycklig. Den otacksamme, för hvilken hon öfvergifvit allt, förråder och 

 förskjuter henne. Hennes olyckor och de orättvisor hon lidit tjena i viss grad 

 till ursäkt för hennes brott, hvilka, ehuru hon begår dem för att hämnas, 

 väcka mindre förtrytelse än förfäran. 



Oaktadt framställningens föråldrade tycke, torde ej kunna nekas, att La- Lamottes 

 mottes uppfattning om kriterierna för en dramatisk karakter i det stora hela uppJattning 



% fîYH.i} (if)} 



är riktig och delvis före sin tid. Han förkastar bisarra karakterer, som sakna ,.;&%. Les- 

 motsvarighet i naturen, varnar för att sammanföra oförenliga drag, anser „ab-smjr om ka- 

 solut dygdiga" helst böra undvikas, emedan åskådaren ej känner igen sig i rahterenm - 

 sådana samt ger företrädet åt dem, i hvilka godt och ondt, dygd och svag- 

 het förenas, ty så beskaffade äro menniskorna mest. Att han äfven varnat för 

 „absolut onda" karakterer kan än mindre förvåna, då för honom konstens mål 

 är blott lust (plaisir). Det vigtigaste är yrkan på mensklighet och domen öfver 

 godtyckliga, drömda karakterer utan verklighet (portraits chimériques), fordran 

 på anspråkslöshet hos förtjensten (ett ord på sin plats för Corneille och hans 

 efterapare!) samt slutligen förklaringen, hvari karaktereus konseqvens egent- 

 lighet besticker sig. Denna sista punkt innebär ett upprepande af hvad La- 

 motte redan tidigare antydt vid frågan om kärleken i tragedin. Det är ej 

 nog med att karakteren representerar en lidelse. Den bör vara ett helt af 

 „egenskaper, passioner och stämningar" och hvarje handling bör öfverens- 

 stämma med denna helhet. 



Lessings förut anförda yttrande, att karaktererna äro mindre väsentliga 

 än situationerna i tragedin, må icke missförstås. Det fälles vid en jemförelse 

 mellan tragedin och komedin och meningen är alls icke, att karakterstecknin- 

 gen finge försummas. Tvärtom. I recensionen öfver „Mérope" (H. Dr. 46) 

 säger han: „den strängaste regelmässighet kan ej uppväga det minsta fel i 

 karaktererna". Och redan förut på annat ställe (H. Dr. 43): „karaktererna 

 måste vara för skalden långt heligare än händelserna (fakta). För det första, 

 emedan de senare icke kunna utfalla stort annorlunda, i fall de förra noga 

 iakttagas ; medan deremot ett likartad faktum låter härleda sig ur olika karak- 

 terer. För det andra, emedan det lärorika icke består i fakta rätt och slätt, 

 utan i insigten, att sådana karakterer under sådana förhållanden pläga och 

 måste framkalla sådana fakta". Detta är i hufvudsak detsamma som Lamotte 

 menar, då han ålägger skalden att nedlägga omsorg på teckningen af karak- 

 tererna, enär allt det öfriga bör rätta sig efter dem. 



Äfven i afseende å fordran på karakterens konseqvens eger överens- 

 stämmelse rum. Så säger Lessing (H. Dr. 2): bevekelsegrunderna till hvarje 



23 



