178 Eliel Aspelin. 



beslut, till hvarje ändring af de minsta tankar och åsigter, måste noga upp- 

 vägas mot hvarandra efter den engång antagna karakterens måttstock och de 

 få aldrig frambringa mera än hvad de kunna i enlighet med den strängaste 

 sanning. Senare (H. Dr. 34) behandlas frågan utförligare och då yrkas att 

 i karaktererna böra framträda öfverensstämmelse och afsigt. Överensstäm- 

 melse: — i karaktererna får ej finnas något motsägande; de måste alltid vara 

 enahanda (einförmig), alltid förblifva sig sjelfva lika; de få yttra sig än star- 

 kare än svagare, allt efter omständigheterna; men inga omständigheter få vara 

 nog mäktiga att ändra dem från svarta till hvita. En turk eller despot måste, 

 äfven om han är förälskad, fortfarande vara turk och despot. 



Hvad Lessing menade med sin andra fordran på en dramatisk karakter, 

 få vi se strax nedanföre. — Det bär citerade är nog att bevisa, att han 

 tänkte detsamma som Lamotte om karakterernas hufvudkriterium. Dock måste 

 Lessings öfverlägsenhet erkännas, när det gäller att från det naturligas och 

 menskligas ståndpunkt bedöma dramatiska karakterer. Man kan ju säga, att 

 detta utgör en af sidor, hvari hans skarpsinne mest framträder i Hambur- 

 gische Dramaturgie. — Som ett bevis må erinras om kritiken af Cleopatra i 

 „Rodogune". Afven Lessing har liksom Lamotte sammanstält Cleopatra och 

 Medea. Han uppvisar i en lång analys, att den förra karakteren är afgjordt 

 misstecknad och onaturlig. „Hjertat uppreser sig, säger han, mot en qvinna, 

 som af kall stolthet och reflekterad ärelystnad begår missgerningar och skal- 

 dens hela konst förmår ej göra henne intressant". Deremot heter det om 

 Medea: en öm, svartsjuk qvinna vill jag förlåta allt; hon är hvad hon bör 

 vara, men blott alltför häftig. Båda kritikerne döma således lika om Medea, 

 medan åsigterna om Cleopatra gå åtskijs. Emellertid får man ej glömma, att 

 Lamotte alldeles icke anser karakteren i grunden försvarlig, utan blott säger, 

 att fördomen skall godkänna hennes ärelystnad. Omdömenas olikhet karakti- 

 serar de olika perioder kritikerne tillhörde. Lamottes visserligen oförlåtliga 

 svaghet var, att han tillät „fördomen" gälla. Det var möjligt för en estetiker 

 med hans och tidens föreställning om konstens uppgift. 

 Tragedin och „Om man, fortsätter Lamotte, på grund af det som jag anfört, skulle 

 moralen, s i u t a till, att tragedierna icke kunna vara af stort gagn för sederna, så skulle 

 uppriktigheten nödga mig att instämma deri. Vi föresätta oss vanligen icke 

 att upplysa sinnet i afseende å last och dygd; vi tänka blott på att uppröra 

 passionerna genom att blanda det ena med det andra. Vi ställa ofta fördo- 

 mar på dygdernas plats. Hos de intressanta personerna göra vi svagheterna 

 nästan älskvärda genom glansen af de dygder vi förena med dem. Hos för- 

 hatliga personer försvaga vi brottets fasa genom stora ändamål, som upphöja 



