Lamottes afhandlingar om tragedin. 179 



dein, eller stora olyckor, som ursäkta dem. Allt detta bidrar blott mycket 

 indirekt till undervisning och det har föranledt en berömd dam (markisinnan 

 de Lambert) att bland de råd hon gifver sin dotter yttra, det man erhåller 

 i teatern stora lärdomar, men man för med sig intrycket af lasten". 



„Dermed är ej sagdt, att vi ej vid upplösningen hade största hänsyn till 

 moralen. Vi se väl till, att de personer, som gå under, gjort sig förtjenta 

 deraf och att samvetsqval straffa förseelser. När brottet triumferar, öfverlemna 

 vi de brottsliga i ett tillstånd af oro och samvetsqval, som utgör deras straff 

 och gör dem tillochmed olyckligare än de, hvilka de bragt till undergång. Vi 

 skulle ej lyckas, om vi i detta personernas sista läge sårade den naturliga 

 rättvisan, som alltid är närvarande i allas sinnen. Omsorgen att foga oss 

 härefter kunde anföras som försvar, men uppriktigt taladt, det går ej an. 

 Denna förbigående hyllning, vi egna det rätta, utplånar ej verkan af passio- 

 nerna, hvilka vi stält i förmonligt ljus (que nous avons flattées) under trage- 

 dins hela förlopp. Vi undervisa ett ögonblick, men vi ha lång tid förfört. 

 Botemedlet är för svagt och kommer för sent". 



Dessa tankar utgöra hos Lamotte en slutledning af hvad han haft att 

 säga om karaktererna i tragedin, och granskningen kan derför anknytas vid 

 det resultat, hvartill jag nyss kom vid jcmförelsen med Lessings uttalanden 

 om desamma. I deras olika sätt att bedöma Cleopatras karakter återspeglar 

 sig i sjelfva verket en grundväsentlig åtskilnad mellan hvarderas uppfattning 

 om tragedin. Detta framgår tydligt, om man jemför Lamottes naivt uppriktiga 

 utläggning om tragedins moraliska betydelse med Lessings tankar i samma 

 sak. Den förres omdöme om den pseudoklassiska tragedin i detta hänseende 

 kan näppeligen jäfvas. Begagnande pronominet „vi" ställer han sig i samtida 

 skalders led och medgifver derigenom, att han sjelf för sin del ej heller hade 

 något emot att „fördomar" stäldes på dygdernas plats o. s. v. — blott ända- 

 målet, nöje och njutning, vanns dermed. 



Vid frågan om valet af handling är redan sagdt, att Lessing höll på att 

 skalden borde hafva en bestämd moralisk afsigt med sin dikt. På ett par 

 ställen (H. Dr. 12 o. 33) säger han visserligen, att det är likgiltigt om den 

 dramatiska skalden låter eller icke låter en allmän sanning framgå ur sin fa- 

 bel; men annorstädes håller han så bestämdt på den moraliska afsigten, att 

 detta senare måste anses beteckna hans grundåskådning. Särdeles energiskt 

 ger denna sig uttryck (H. Dr. 34) i fordran på att i karaktererna bör jemte 

 öfverensstämmelse en viss afsigt framträda. Denna afsigt bör gå ut på att 

 undervisa oss, hvad vi skola göra eller låta bli, att lära oss känna det godas 

 och det ondas, det anständigas och det löjligas kännetecken, att visa oss det 



