180 Eliel Aspelin 



förra skönt och lyckligt i alla sina förbindelser och följder tillochraed i olyckan, 

 det senare deremot fult och olyckligt tillochmed i lyckan o. s. v. — Lika 

 vigtigt som detta ställe är ett annat (H. Dr. 83), der Lessing kommer in på 

 denna fråga under det han granskar Corneilles utläggning af Aristoteles. Cor- 

 neille hade velat försvara sin Cleopatra från ståndpunkten af hvad Lamotte 

 kallar en fördom. „Alla hennes brott, säger skalden, äro dock förbundna 

 med en viss själsstorhet, som har något upphöjdt, så att man på samma gång 

 man fördömer hennes handlingar likväl måste beundra den källa, hvarur de 

 framqvälla". I sanning, ett förderfligare infall kunde Corneille icke hafva 

 haft! utropar Lessing. Följ det och det skall vara slut med tragedins sed- 

 liga nytta. 



Det falska och omoraliska i Corneilles uppfattning, som Lessing här på- 

 pekar, insåg ju äfven Lamotte, ehuru, som sagdt, han ej fördömde det, såsom 

 Lessing. Åtskilnaden beror således ytterst på, att den förre var likgiltig, 

 medan den senare är genomträngd och hänförd af en varm ifver för sedlig- 

 hetens främjande och deri såg ett hufvudsakligt ändamål för tragedin. La- 

 mottes öppna framhållande af tragedins ringa uppbygglighet i moraliskt hän- 

 seende är dock högst anmärkningsvärdt och utgör i grunden en öfvergång till 

 den Lessingska ståndpunkten. Ty när svagheten blottades och ej mera för- 

 svarades med skenfagert tal, var blott ett steg till de yrkanden vi sett Les- 

 sing göra. 



Dermed är likväl ännu icke afgjordt, hvilkendera hade rätten på sin sida. 

 I allmänhet taladt kunde sägas, att tider randats, som gifvit hvardera rätt. 

 Under romantikens dagar förkastades allt hvad tendens heter, såsom frem- 

 mande för konsten; medan i närvarande tid särskildt den nordiska natura- 

 lismen eller realismen åter vill använda skaldekonsten som medel för nående 

 af bestämda moraliska afsigter. Dock har romantiken i stället för Lamot- 

 tes ändamål, „le plaisir", stält konsten, „konsten som konst", och den 

 moderna naturalismen, i stället för Lessiugs välmenande undervisning, sam- 

 hällets och mensklighetens revolutionerande genom „sanningens" framdragande 

 i ljuset. Att söka utreda, hvilket af dessa fyra olika betraktelsesätt är det 

 rätta, skulle föra mig för långt, så mycket mera som tydligen hvarje uppfatt- 

 ning i viss grad kan försvaras. Längst borta är nu visserligen Lamottes före- 

 ställning om konstens mål; men icke desto mindre har den nog ännu i våra 

 dagar det stora publikum för sig. Hvad den begär af konsten, nog är det 

 nöje framför allt annat. Och vill man hålla sig till sanningen, så har han 

 också temligen rätt uti, att konstens direkt sedliga inflytande än i denna dag 

 är ganska chimerisk. Den moderna konsten, räknad från Voltaire, som på 



