Lamottes afhandlingar om tragedin. 181 



poesins område var så god pseudoklassiker, har bevisat, att den har en oskatt- 

 bar uppgift i mensklighetens utvecklingshistoria, såsom förmedlare och propa- 

 gator af idéer ; men direkt arbete för sedligheten skall man förgäfves begära 

 af densamma. 



Lamottes utomordentligt flyktiga sätt att behandla frågorna om skuld och 

 straff i tragedin visar nogsamt, att han ej djupare tänkt sig in i den tragiska . 

 diktningens väsende. Derför finnes ej heller någon anledning att ingå på de 

 tragedins grundfrågor, hvilka stå i sammanhang dermed och hvilka Lessing 

 utreder, när han mot slutet af sin Hamb. Dramat, granskar Corneilles upp- 

 fattning af Aristoteles lära om dramat. 



För att dock bevisa, att Lamotte i sist berörda hänseende icke var så 

 lättvindig som man kunde tro af det legera sätt, hvarpå han talar om tillämp- 

 ningen af rättvisans bud vid tragediernas upplösning, vill jag redan i detta 

 sammanhang anföra några rader i början af afhandlingen i anledning af hans 

 tragedi „Œdipe". Denna uppsats inledes nämligen med en utförlig redogörelse 

 af de förändringar författaren vidtagit med Oidipossagan, då han skrifvit sitt 

 drama. Den vigtigaste anmärkning han dervid gör mot det traditionela ämnet 

 är, att Oidipus går under utan egen skuld. Alla de brott han begick skedde 

 utan att han anade livad han gjorde och hade han derför i sjelfva verket in- 

 tet att förebrå sig. „Föreställningen om ett ofrivilligt brott innebär en ren 

 motsägelse, emedan i brottets idé innebor en afsigt, något som omöjligt kan 

 förenas med föreställningen om ofrivillighet. Man kan pä grund deraf säga, 

 att Oidiposmotivet i sin helhet taget är afskyvärdt och frivolt". För att göra 

 den olycklige konungen antaglig, har Lamotte framstält honom som öfverdrif- 

 vet ärelysten, ehuru eljes „un des plus vertueux hommes du monde". Äre- 

 lystnadens „brott" åsamkar honom sedan de öfriga. — Det behöfver knapt 

 sägas, att Lamottes försök att göra Oidipos till en modern tragedi-hjelte miss- 

 lyckats, ej heller är det nödigt att fästa sig vid motsägelsen i att han här 

 betraktar ärelystnaden, låt vara den öfverdrifna, som ett brott, medan denna 

 lidelse enligt hans vanliga sätt att se hellre bort gälla för en af „fördomen" 

 erkänd dygd — hufvudsaken är, att han höll på den nyare tragedins grund- 

 sats, att menniskan sjelf skapar sitt öde. 



„Jag skulle önska, att man sträfvade till att gifva tragedin ett slags om bristen 

 skönhet, som synes höra till hennes väsende, men hvaraf hon likväl hos oss P& verklig 

 har föga; jag menar verklig handling med fullständigt utförande (ces actions d ™ /^ l a 

 frappantes qui demandent de l'appareil et du spectacle). Våra flesta stycken tragedin. 

 äro allenast dialoger och berättelser och hvad som isynnerhet är förvånande 

 är att just den handling, som förmått författaren att välja ämnet, nästan all- 



