182 ElilEL ASPELIN. 



tid försiggår bakom scenen. Engelsmännen hafva en annan smak. Man säger, 

 att de gå till öfverdrift; det är väl möjligt, ty det finnes visserligen handlin- 

 gar, hvilka ej äro lämpliga att ställas för åskådaren, vare sig med afseende å 

 svårigheten att utföra dem eller för det fasansfulla i dem. Men antaget att 

 sådant undvikes, huru talrika och vigtiga handlingar finnas ej, hvilka åskåda- 

 ren ville se och hvilka man beröfvar honom under förevändning af någon re- 

 gel, endast för att ersätta dem med i jemförelse med handlingen sjelf tråkiga 

 berättelser. Ty, det måste i förbigående sägas, dessa berättelzer gifva skäl 

 till många anmärkningar. An äro de alltför svulstiga och alltför poetiska, för 

 att ersätta det verkliga åskådandet, och det tyckes då, att skalden reserverat 

 sig detta paradstycke och att han intagit den berättandes plats; än äro de 

 alltför omständliga och noggranna i förhållande till passionen hos den lyss- 

 nande, som ej intresserar sig för annat än det som angår honom. Någongång 

 händer det åter, att man, för att inskränka sig till det vigtiga, gör dem kor- 

 tare än åskådarens deltagande skulle fordra. Låt handlingarna intaga berät- 

 telsernas plats, blotta närvaron af personerna skall göra större intryck än den 

 mest omsorgsfulla berättelse kan åstadkomma. Horatius har sagt och det är 

 en maxim, som blifvit trivial, att det genom ögat förmedlade intrycket är star- 

 kare än det som mottages medels hörseln. Om oss kan sägas, att vi hylla en 

 motsatt maxim, emedan vi undandraga blicken de mest verksamma handlingar, 

 för att nöja oss med förberedelserna och, så att säga, förlita oss på våra 

 öron, när det gäller att slå de stora slagen". 



Detta belyses genom flere exempel. Enstaka undantag äro de stora sce- 

 nerna i „Kodogune", sista akten, och „Athalie", de två sista akterna. Ar 

 icke bröllopsscenen i „Rodogune' ; , anordnad inför folken, hvilka Cleopatra ta- 

 ger till vittne, något i hög grad imposant? Denna misstänkta bägare, som 

 förorsakar så olika rörelser hos personerna och som gående från hand till 

 hand framkallar så stora omhvälfningar, är ensamt för sig ett betydande skåde- 

 spel och folkens närvaro gör det ännu mera intressant. I „Athalie" åter verka 

 hela Joas' kröningsståt, öfverstepresten framför hans fötter, leviterna igenkän- 

 nande honom o. s. v. helt annorlunda än de vackraste verser. Och då kan 

 man säga, att åskådaren är tillstädes vid händelser och icke endast vid tal, 

 såsom i de flesta stycken. 



Oaktadt sina brister, har operan den fördel framför tragedin, att den 

 låter se många handlingar, hvilka tragedin blott vågar berätta. Jag saknar 

 mycket, slutar Lamotte, jag bekänner det, dessa patetiska scener, hvilka vi 

 gå förlustiga i följd af skaldernes vidskepliga hänsyn för rummets enhet. Hvil- 



