Lamotles af handlingar om tragedin. 185 



De måste båda två vara värdiga det som de göra för hvarandra, och det öm- 

 sesidiga vittnesmål de gifva hvarandra blir för åskådaren säkert bevis på det 

 som de ega intressant och aktningsvärdt. 



Utan vidare utredning inser läsaren, huru Lamotte, i trots af bättre an- 

 satser, ännu hänger fast vid det abstrakta betraktelsesättet af karaktererna och 

 huru långt han ännu var från den allt omfattande satsen: skildra menniskan 

 och lifvet! Till rådet om kärlekens ömsesidighet blir längre fram anledning 

 att återkomma. 



På tragedin måste vidare ställas den fordran, att handlingen begynnande Om intres- 

 från början föres fram till höjden af intresse och bör intresset växa oafbrutet 

 ända till slutet, ty med hälften vore här föga vunnet. Skalderna veta nog- 

 samt, att handlingen bör växa; men de tänka ej tillräckligt på, att de böra 

 först och främst väcka deltagande (émouvoir) och att de, ifall de ej göra det 

 i god tid, löpa fara att icke framkalla rörelse ens vid slutet. 



Medlidandet har sina grader, isynnerhet på teatern. Om man leder åskå- 

 daren från den ena till den andra, så kan han bringas ända till tårar: men 

 om man dröjer för länge med att uppväcka den första rörelsen, blir ej tid 

 öfrig att uppnå stora verkningar. Det finnes tyvärr alltför många tragedier, 

 i hvilka hela akter förloras i förberedelser. — Det uppstälda anspråket synes 

 kanske för stort, men eftergift är ej möjlig. — Det är endast fruktan och 

 medlidande jag anser för tragisk njutning (plaisir tragique), och hvarje akt, 

 som ej väcker dessa känslor, är blott en förlängning af den handling, som bör 

 framkalla dem. 



I det följande utvecklar författaren denna tanke, utan att likväl gå dju- 

 pare. Hufvudsaken är att intresset väckes från början och utan afbrott ste- 

 gras; fåfängt är att söka genom versprakt ersätta bristen på intresse och 

 passion. Och det är ej nog att se till, att intresset sålunda växer från akt 

 till akt; detsamma bör likaledes ega rum i hvarje akt för sig, i det man be- 

 traktar den enskilda akten som ett stycke för sig och anordnar scenerna, så 

 att det vigtiga och patetiska ständigt tilltager. Ja, ej ens dermed är det nog. 

 Hvarje scen fordrar samma fulländning. Under sjelfva arbetet måste man 

 taga äfven hvarje sådan som ett helt för sig, som skall hafva sin början, sin 

 fortgång och sitt slut. Scenen måste fortskrida såsom stycket och hafva, så 

 att säga, sin exposition, sin knut och sin upplösning. Expositionen är då det 

 läge, hvari personerna befinna sig och hvaröfver de öfverlägga, knuten de in- 

 tressen eller de känslor, hvilka en person uppställer gentemot andras, och 

 upplösningen slutligen den ställning, hvari lidelsen eller scenen bör lemna dem. 



24 



