186 ElilEL ASPELIN. 



Och bör författaren derefter icke förlora tid till tal, hvilka, huru vackra de 

 än vore, skulle förefalla kalla och onyttiga. 



I sammanhang härmed gäller som en af de första regler vid arbetet att 

 se till att hufvudhandlingen låter dela sig i fem särskilda delar, hvilka utgöra 

 lika många skilda taflor, de der ej blanda sig i hvarandra utan förete ett slags 

 enhet för hvarje akt. Detta har med sig två verkningar: det underlättar 

 åskådarens uppmärksamhet, enär det som är sinsemellan närmare förbundet 

 äfven lättare förbinder sig i hans föreställning, och det ökar hans rörelse, 

 emedan han träffas mera oafbrutet på samma ställe. 

 Regierna Hk- De tekniska regler Lamotte här uppställer för den dramatiska författaren 

 tu,a - hafva alla plats i den moderna estetiken. Så hvad beträffar intressets stegring 

 i allmänhet och särskildt de enskilda akternas utbildning. Preytag säger t. ex. 

 angående det senare, då han beskrifver, huru det moderna tyska dramat ut- 

 vecklades : Icke blott akterna, utan äfven mindre delar af handlingen blefvo 

 särskilda bilder, hvilka i färg och stämning skilja sig från hvarandra. Hvarje 

 akt erhöll karakteren af en sluten handling. För livar och en bief en kort 

 inledning, en starkare framträdande höjdpunkt, en verksam afslutning önskvärd. 



På Lamottes tid och äfven efteråt begingo tragikerne ofta de fel, för 

 hvilka han varnar dem. Ett af de vanligaste var att handlingens fördelning 

 i akter var godtycklig och endast motiverad af nödvändigheten att fylla fem 

 sådana. Hans råd voro derför mycket tidsenliga. 

 Om för- Lamotte anser som en af förtjensterna i sin tragedi „Inès de Castro", 



trogna (ron- a tt deri ej finnas några „confidents". Alla personerna äro af väsentlig bety- 

 fi e » V- ^else oc fo g enom s i na m ått och steg liksom genom sina intressen taga de in- 

 nerligt del i handlingen. 



Utan att vilja skryta dermed, säger han, tror jag att det är något nytt 

 för teatern; ty till och med i „Athalie" förekommer en scen af blott och bart 

 förtroende, hvarest Ismael ej har någon annan del än att lyssna till Mathans 

 karakter, uppförande och planer. Men jag menar att det utan afseende på 

 nyheten är en önskvärd fördel hos en tragedi och att, när allt föröfrigt är 

 lika, handlingen i en tragedi alltid är lifligare, när man ej för fram andra än 

 dem, hvilka handla och verkligen äro intresserade deri. 



De förtrogna i en tragedi äro öfverflödiga personer, simpla vittnen till 

 hufvudpersonernas känslor och planer. Hela deras göra består i att för- 

 skräckas eller röras i anledning af det som man förtror dem och det som 

 tilldrager sig; med undantag af några repliker, hvilka de strö ut i stycket, 

 mera för att låta hjeltarne draga andan än för någon annan nytta, taga de 

 icke större del i handlingen än åskådarne. 



