Lamottes dfhandlingar om tragedin. 187 



Deraf följer att ett stort antal förtrogna i ett stycke i samma grad uppe- 

 håller dess gång och förorsakar longörer och ledsnad. Om det i en tragedi, 

 såsom i flere är fallet, finnes fyra handlande personer och lika många man- 

 liga och qvinliga förtrogna, så skall halfva antalet scener utgöra en ren för- 

 lust för handlingen, h vilken i dem ej ersattes genom annat än mer elegiska 

 än dramatiska klagovisor. Men man får ej blanda det ena med det andra. 



Det finnes personer, hvilka äro, så att säga, till hälften förtrogna och 

 till hälften handlande. Sådan är Phénix i „Andromaque", sådan är (Enone 

 i „Phèdre". — Jag talar endast om sådana, som äro uteslutande „confidents". 

 De äro alltid kalla personer, ehuru skalden ofta har svårt att undvara dem. 

 När han t. ex. måste låta åskådaren få veta en persons känslor och planer 

 och denna på grund af styckets byggnad icke kan öppna sitt hjerta för andra 

 hufvudpersoner, då gör den förtrogne god tjenst, i det han tjenar till före- 

 vändning för att meddela åskådaren det som han bör känna. Men är det ej 

 möjligt att vinna allt genom att anlägga stycket så att de förtrogna taga del 

 i handlingen och genom att låta dem hafva någon personlig lidelse, hvilken in- 

 verkar på hufvudpersonernas beslut? 



Föröfrigt äro förtroendescenerna (les scènes de confidence) föga annat 

 än maskerade monologer; men de förtjena ej alltid att klandras för långsamhet, 

 emedan skalden kan i desamma gifva framställningen af personens känslor, 

 vare sig de äro lifiiga eller delikata, ett lika stort intresse som sjelfva handlin- 

 gens gång eger. Det måste ännu medges, att de på grund af anförda skäl 

 stundom äro nödvändiga, och jag tillägger, att de alltid äro att föredraga 

 framför monologerna, hvilka äro absolut onaturliga. 



Vår författares dom öfver dessa confidents och confidentes, hvilka i de Lamottes 

 klassiska tragedierna sluta sig till hufvudpersonerna liksom skuggan till van- J urk «* telse - 



dom rattris. 



draren, hedrar hans sunda förstånd. Det enda man kunde anmärka är, att 

 han här som vanligt kläder sina reformdigra tankar i alltför mild form. Att 

 Lessing härutinnan delade Lamottes åsigt framträder på flere ställen, ehuru 

 han icke särskildt tagit frågan till tals. Så t. ex. citerar han (H. Dr. 24) 

 med obetingadt godkännande ur Voltaires kritik öfver Thomas Corneilles 

 „Essex" bland annat följande anmärkning om en af styckets qvinliga personer: 

 „Denna karakter skulle vara mycket skön, om den hade mera lif och toge 

 någon del i intrigen ; men hon är ej något annat än en vän och det är icke 

 tillräckligt för teatern". 



Om något kan bevisa, att vi vänja oss vid allt, och att, oaktadt allt vårt Um mmolo _ 

 anspråk på att efterlikna naturen, det minsta nöje låter oss ursäkta många yema. 

 oegentligheter, så är det den omständighet, att vi icke störas af monologerna 



